- This topic has 14 replies, 2 voices, and was last updated 1 år, 1 månad sedan by
Beckan92.
-
Skördefestens dag var en dag som hela byn alltid längtade efter. I grund och botten innebar det mycket jobb men även mycket skratt och lycka där vinterns kyla lades i glömska. Männen i byn skördade de stora åkrarna gemensamt medan vissa kvinnor stod och lagade en stor festmåltid för alla som bodde här. De unga kvinnorna hade ansvaret att övervaka barnen som lekte bland husen medan vissa klädde både varandra och en stor stång i blommor och löv. Det var en högtid där alla hjälptes åt att få halm och hö iordninggjord där allt slit belönades med dans och fantastisk mat. Skratt, sång och rörelse fyllde både åkrarna och husen medan alla gjorde det dem hade som uppgift. Lynette var en av de yngre kvinnorna som fick hålla koll på barnen men satt nu och fick sitt hår iordninggjort med hjälp från sin ena yngre syster. Hennes guldblonda hår fylldes för stunden av vackra färgglada blommor för att sedan sättas upp i en knut. Hennes klarblåa ögon tindrade av förhoppning över vad dagen hade att ge medan hon studerade de män och pojkar som redan jobbade och slet ute på åkern. ” Han kan inte sluta titta på dig.” Viskade systerns varma röst i hennes öra innan ett bubblande fnitter lämnade hennes läppar. Fingrarna rörde sig flitigt genom hennes hår medan de båda kvinnorna tittade mot en man som visade upp sina muskler kanske lite väl stolt medan han sneglade mot dem båda. Han tillhörde den familj som var lite av ledar huvudet i denna by och det var inte bara deras ögon som sneglade mot hans svettiga kropp. Var nog dem flesta kvinnorna här som önskade att få hans uppmärksamhet men Lynette var mer intresserad av den blygare mannen som jobbade längre bort på fältet. ” Du överdriver som alltid Margery.” Suckade hon bara till svar och slöt sina ögon för att få njuta av solens varma strålar mot sitt fräkniga ansikte. Vinden som sakta smekte sig förbi ibland bar med sig dofter av mat, gräs och sommar, fyllde allas lungor med ny energi och lovade en morgondag fylld med värme. Regnet hade inte tittat fram lika ofta som förra året vilket resulterat i en sämre skörd för i år men det skulle bli morgondagens bekymmer.
När systern var klar med hennes hår reste hon sig bara enkelt upp med ett stort leende på sina läppar. ” Ska inte du ta honom kan jag allt försöka.” Något lurt låg och gömde sig i hennes ögon innan den späda kroppen vände sig och om började smått springa mot mannen ute på fältet. Hennes klänning var i enklare slag med jordnära färger och ett förkläde för att skydda den från smuts. Margerys hår var mer brunt som deras faders medan ögonen hade de båda fått från modern. Skakandes på huvudet ställde sig Lynette upp och började gå till stången där andra kvinnor i hennes ålder nu trädde med blommor och löv, det var bara en rak stång som symboliserade sommarens ankomst där dans senare under kvällen skulle ske runt den. ” Den blir otroligt fin i år.” Log Lynette varmt och ställde sig bredvid sin väninna för att börja hjälpa till. ” Visst blir den.” rösten var sprudlande och alltid så välkomnande, något Lynette uppskattade hos sin vän. Det var få gånger hon var nere eller dyster, fanns alltid så mycket liv och glädje kring denna människa. Lite längre bort hördes skratt från barnen där vissa lekte strid och andra rullade runt i gräset, fanns inga bekymmer överhuvudtaget i deras kroppar. De vidder som husen stod i sträckte sig långt bort och närmsta by låg mil ifrån vilket gjorde att de höll sig ganska ensamma här ute och livnärde sig på jordbruk och att hjälpas åt. Några få gånger i månaden kom en handelsman förbi så de kunde få tag på råvaror de hade svårt att tillverka själva men annars höll de sig självförsörjande. ” Vad sägs om en tur med hästarna senare?” Djuren här delades av alla och även om hästarna användes främst till jordbruk kunde de ibland ridas på. Hennes pappa hade varit noga att låta henne rida och lära sig att ta sig runt så han kunde få hjälp längre fram när de ska leta efter bär och andra ätbara ting. “Åh det hade varit roligt.” Svarade hennes vän som var ungefär ett huvud högre. Hennes namn var Leona och hade alltid varit lång för sin ålder, retad så klart av många pojkar men de hade funnit varandra och höll ihop som handen i handsken. Lynette hade jagat iväg många retsamma pojkar för att skydda sin vän från hårda ord vilket var en av anledningarna till deras vänskapsband. Det fanns andra kvinnor i deras ålder men dem höll sig lite undan, vilket inte spelade någon roll då de hade varandra.
Stången började ta form och alla dess färger av lila, rött och gult tillsammans med grönt stod i en vacker kontrast till omgivningen. De små husen som alla bodde i bestod av halmtak och lera till väggar men nu med blomster omkring sig och de stora ängarna såg allt lite idylliskt ut i jämförelse med hösten och vintern. Vissa hade börjat duka ut långborden som gick rakt emellan alla husen men än stod ingen mat och väntade, de hade lärt sig genom många år att mat lätt kunde försvinna om det ställdes ut för tidigt. ” Jag ser verkligen fram emot din mammas stuvning på grönsaker. Hon gör verkligen den bästa.” Leonas andedräkt kittlade henne på kinden när ansiktet lades emot och armarna omfamnade hennes kropp i en kram. Leona var lite större och rundare än Lynette vilket märktes nu när hon blev kramad av sin vän.
-
Ensam ryttare kom ridandes över fälten utmed den väg som ledde söderut, den som ledde ner till kvarnen nere vid ån och där de hade sina djur på betes om sensommaren men om försommaren var de idylliska hagar med högresta björkar och midsommarblomster. Längre bort än så hade få rest, snart övergick markerna till den steniga och magra heden som dominerade landet söder ut mot Loradon men där hade ingen i byn varit på länge utan oftast var de handelsresande som kom med nyheter därifrån.
Ryttaren red i en långsam skritt med hästen tillsynes utsliten och utmattad till sin yttersta gräns, lät haltandes från att sakna en sko. Trotts det kunde ingen ta miste om att hästen var dyrbar och att den som red den måste inte vara något annat än en från frälset, en herreman. Dock var det ingen stolt herreman i skinande rustning eller stolta herrmankläder av siden och sammet. Istälelt var yttaren insvept i en lång och sliten resemantel där sömnande hade börjat gå upp, på höll tyctktes den te sig grå men ju nämre ryttaren kom ju mer uppenbart var det att de var smuts damn som täckte manteln.
Inte för att man hade sett en riktigt fin herreman i byn, visst fogden och dess knektar kom en gång om året för att driva in skatten och de var väl herremän. Dock var deras hästar aldrig så finna som denna denna ryttarens men intrycket med den slitna reskappan skar sig på något sätt. Sättet som ryttaren satt ihopsjunken i sadeln och inte gjorde någon större anspråk på att styra hästen, utan lät den följa vägen av egen vilja och hästen mer än gladligen kämpade vidare för vad som än låg framför den skulle de vara bättre än de som låg bakom den. Hela alltet hade ettolycksbådande intryck med ryttaren ihopsjunken och dess vänstra arm slappt hängandes utmed dess sida. Vart de än kom ifrån var de fast beslutna att ta sig så långt bort från den platsen. De märkte inte ens av firande som förberedes med resandet av en stång av blommor och växter utan de red förbi, in i själva byn där hästen stannade vid ett kar med vatten.
Ryttaren gled av hästen snarare än att han satt av hästen med smärta och sjönk ihop bredvid den, han var väl en mer medveten om att hästen behövde vila. Han behövde vila men allra hälst ville han slippa veta hur det såg ut under hans bröstharnesk där fyra tydliga rivmarken hade sjunkit ner i hans rustning som om den hade varit gjort av smör. Istället lutade han sig bakåt mot brunnen och passade på och själv ta vatten från karet, vatten som en häst drack kunde man alltid lita på… sen visste han inte rikgit vart han skulle ta vägen, han ahde tappat sitt svärd och börsen var sedan länge tom men han behövde mat pch hans häst behövde vila
-
Ett barn ropade högt i både skräck och förtjusning vilket fick några i byn att rycka till. Några släppte det de höll på med för att röra sig mot barnet som pekade bortåt mot vägen där en gestalt snart kunde synas till. Några män tog med sina verktyg för att ha något slags försvar mot den mystiska vålnaden som kom allt närmare, om än sakta. Många kvinnor hämtade in sina barn medan de nyfikna gömde sig i närheten för att kunna se bättre. Pojkarna i byn försökte leka män och tog sin plats vid barnens sida i ett försök att ge skydd. De skratt och ljud som tidigare väsnats i byn hade nu tystnat och ett mummel hördes i dess ställe men ingen vågade riktigt göra något. Från olika håll och kanter studerade ögon den man som kom in ridandes i byn, några män började följa efter men vågade än inget säga. De höll i sina redskap hårt med muskler på spänn och de stannade upp i en ring kring både hästen och mannen som nu verkade dricka från deras brunn. ” Öuhm vad gör ni så här långt ut min herre?” Den grova röst som pratade kom från en bastant man med stort grått skägg. Han tillhörde det hus som ansågs vara ledare och han hade varit den som behövt samla mod till att prata. De tunga stegen tog sig närmare medan den mörka blicken försökte få någon slags inblick i vem denna man kan vara. Lynette som hade gömt sig inne i sitt hus hade sett hur sliten och trött både hästen och mannen verkat vara och hade utan någons vetskap snott lite enkel soppa från mammans kök och små morötter från källarförrådet innan hon smög sig ut närmare de samlade männen. Det var hennes fader som hade uppmärksammat hennes gestalt först och direkt reagerat med att stoppa henne. ” Vad gör du tös? Gå direkt in igen!” Viskade han skarpt i hennes öra och var inte nöjd med det beteende hon uppvisade. Han försökte gömma henne lite från andras ögon med sin kropp så hon inte gav skam till dem alla. ” Det är du som har lärt mig att vara snäll mot andra.” Viskade hon tillbaka men såg bara hur mer irriterad han blev på dem orden. “Mot dina egna och inte en främling.” Muttrade han tillbaka och sneglade snabbt bakåt för att se om något verkar ha hänt. ” Han kommer dö. Låt honom få lite mat i magen så kan dem ge sig av snabbare.” Sade hon till svar och lyckades på snabba fötter ta sig förbi sin fader som svor tyst efter henne. De andra männen hann knappt reagera innan hon smitit förbi och satt på huk framför främlingen med utsträckta händer. ” Ät.” rösten var bestämd med en mjuk underton medan de blåa ögonen nyfiket studerade mannen som satt på marken. Hans kläder tydde på en lång resa och hästen verkade lika sliten som han själv. Inget gott tydde på vart dem färdats men det fanns inget heller som gav henne en farlig känsla kring situationen.
Den gamla mannen vid namn Abraham muttrade något och sneglade bak på Lynettes far innan han harklade sig och gick fram för att lägga sin grova hand på hennes späda axel. ” Gå tillbaka hem.” Var hans skarpa ord som fick hennes kropp att rycka till i förvåning. Trots att hon gärna ville stanna vågade hon inte trotsa deras ledare och ställde ned det hon hade i handen för att snabbt skynda sig tillbaka till deras hus. Hennes mor väntade med utsträckta armar med en orolig blick. Hennes trygga famn var kortvarig innan hon släpade in dem i huset och stängde den halvt trasiga dörren bakom sig. “Du kommer få en stor örfil när din pappa kommer tillbaka.” Muttrade hon snabbt och gick tillbaka till sina andra barn för att omfamna dem igen där de tittade ut genom fönstret.
-
Han ser upp på byn som samlar sig runt omkring honom, pojkarna som försökte leka män och sen männen som faktiskt hade plockat upp verktyg att försvara sig med. Han tvekade inte inför det faktum att hans öde skulle vara väldigt närstående om männen valde att vända sig mot honom med sina verktyg. Dock han lät blicken glida över männen, pojkarna och de församlade byborna. Han kunde se rädslan i deras ögon, vaksamheten och försiktigheten. De här var inga mördare, de var inga våldsmän och han var tveksam till att de någon sin hade sett några större våldsamheter. Pojkarna de skulle med lite tur kanske minnas de här som dagen då de försvarade byn, något att skryta om när de skulle finna sig en tös att stadga sig med och med tur kanske detta var de mest dramatiska som hände i deras liv. De var inget fel med det, de var ett lyckligt liv och han kunde att byn här hade ett bra liv.
För en kort stund slöt han ögonen och tänkte på sitt egna liv, han hade inte varit mycket äldre än pojkarna när han för första gången hade hade kallats ut. Hans första slag, en ärorik strid som hade gjort honom till en man hade man sagt men allt han kunde minnas var hackandet. Hans svärd som svingades som, om om igen och skriken, förtvivlan blandat med stanken av död. Nej det fanns inget ärorikt i det, bara en plikt som skulle utföras. Nej för en stund kunde han känna byns lugn, trotts alla ögon som stirrade på honom kände han här ett lugn han inte känt på veckor.
Hans frid var dock kortvarig då någon tilltalade honom och han slog upp ögonen igen, rättade till sig något och sträckte på sig för ahn visste att han inte skulle ha ork att resa sig ändå. När han gjorde det föll resmanteln undan och blottade mer av den sönderivna rustning som nästintill slitits av honom och man kunde till och med ana bitmärken, små rader av tänder som liknade en människas. Med det blottades hans vänstra hand som täcktes av ett illa omlagt bandage som sedan länge blött igenom och sedan torkat till en brunröd sörja. Hann gjorde en ansats till att tala men ur hans strupe kom ej några mänskliga ljud, bara svaga viskandes som om han vore för svag för att kunna tala. Han gjorde ett andra försök men rösten bar honom inte och den unga damen hade sannerligen rätt.. Han skulle inte överleva utan vård och framförallt skulle han inte överleva utan skydd från vädret och solen men byn verkade mer bekymrad med de hot han utgjorde. Han förstod dem, världen var en mörk plats och minsta hot utifrån kunde rubba de lilla man hade här i världen
Dock hur mycket byborna en skulle vilja skulle de inte få honom att lämna platsen där han satt. Hans krafter var slut och han undrade om han la sig ned för att sova om han skulle vakna upp, männen med sina verktyg behövde inte fundera på om de skulle behöva använda sina vapen för utmattningen, törsten och hungern skulle göra sitt med tiden. Han tog emot maten han fick från någon och nickade till tack, de skulle kanske hjälpa en bit på vägen men hur länge?
-
Tystnaden började sakta ändras till viskande bland männen men ingen vågade riktigt göra något, alla bara stirrade aktsamt på mannen som inte verkade få ur sig några ord. Ingen hade varit med om något liknande tidigare och därav visste ingen i byn hur de skulle reagera. Abraham drog bara sin hand genom skägget medan han stod i djup fundering men inget verkade riktigt hända i hans huvud då blicken var rätt så tom där han stod. Solen sken fortfarande på dem alla och lite längre bort kunde nu fåglar smått höras i sin ljuva sång, som om omvärlden inte riktigt brydde sig om vad som skedde i denna by bland dessa människor. ” Han är svårt skadad och kommer dö om vi inte hjälper honom.” Suckade tillslut Lynettes pappa fram och tog några steg framåt för att huka sig ned bredvid mannen. “Ta hans rustning och hans svärd, bind fast honom i min säng så kan vi vårda hans sår utan att utsätta oss för fara. Främlingar är inte välkomna men jag vill inte ha en död mans vålnad jaga denna stad. Låt honom bli tillräckligt stark för att resa sig av.” Männen runtomkring började diskutera kring de ord som nyligen talats men alla väntade spänt på vad Abraham egentligen skulle tycka om detta övertramp. Hans käkar var något spända medan han noga övervägde orden mot sin stolthet men insåg ganska snart att en del sanning låg där i. “Nej vår vackra by ska inte ha en vålnad hemsöka oss. Hjälp honom tills han kan resa men låt honom inte stanna längre än det. Dina tre döttrar kan ta hand om honom medan vi fortsätter med skördefesten.” Med dem orden började saker helt plötsligt att hända. Två andra män kom fram för att ta av mannen hans rustning och vapen för att sedan hjälpa honom så försiktigt de kunde till Lynettes hus. Barnen började nu titta fram ur sina hus medan de andra männen gick tillbaka till sitt fält för att återuppta sitt slitsamma arbete. Svetten rann fortfarande från mångas pannor även om vinden gav dem en liten tröst och svalka.
väl inne i huset röjde de undan Lynettes saker och lät främlingen lägga sig i hennes sängen. En arm som var minst skadad bands fast i sängen och även en fot bands fast för att inte låta mannen få för mycket frihet. Lynette hade ifrån sitt hus följt vad som skett och antagit en del av sin faders ord. Redan på bordet bredvid sängen stod en skål med kokande vatten med några rena trasor bredvid. I vattnet låg lite örter för att hjälpa såret lite extra. “Du som är så ivrig att hjälpa till får ta ansvar för honom. Händer något kommer det ligga på dina axlar tös.” Muttrade fadern och borstade av sig lite smuts som hamnat på honom från främlingen. Han gick sedan ut med sin fru för att prata om planen framåt medan Lynette satt vid främlingens sida.
I hennes huvud hade hon tänkt sig någon slags romantisk historia där hon tvättade mannens sår och som tack gav han henne ett vackert smycke. Nu när hon kunde se lite närmare på honom och såren låg bar för hennes ögon höll hon nästan på att spy utav den hemska synen. Hon hulkade sig snabbt och fick med all vilja som fanns i hennes kropp hålla tillbaka det som ville upp från magen. Aldrig i hela sin värld hade hon sett något så hemskt, inte ens i hennes värsta mardrömmar kunde hon fantisera något dylikt. Det började gå upp för henne allt mer att detta var mer än mardröm än en romantisk historia. Hon försökte några gånger att börja tvätta hans sår men fick hela tiden vända bort blicken och försöka hålla sig från att svimma från den fasliga synen. ” Det var du som önskade detta. Gör rent hans sår nu tös.” Den bryska och hårda rösten bakom henne fick kroppen att hoppa till av förvåning medan tårar sakta började sippra fram under hennes ögonlock. “Jag.. jag…” stammade hon fram men kände hur fadern tog ett stadigt tag om hennes handled för att leda den till såret på mannens sida. Hon försökte streta emot men han tänkte inte ta hennes motstånd med välvilja. Efter ett tag av att tvätta mannens sår och tårar som torkat mot hennes kinder klarade hon nu någorlunda av att göra rent utan hennes far påtvingande händer. Hennes mamma stod i köket och fortsatte med maten, systrarna var ute och klädde stången medan fadern nu stod utanför och höll koll. Lynette kunde inte än riktigt se på såret men klarade av att fumla sig fram för att tvätta mannen. Soppan stod på sidan av tillsammans med lite torrt bröd och ett stop med vatten.
Efter mycket om och men var såren tvättade och hennes mamma fick nu hjälpa henne att bandagera om såren vilket gick väldigt fumligt till. Efter mycket om och men hade de äntligen lyckats få såren omlindade och Lynette satt helt utmattad vid mannens sida, lite halvt förskräckt över det hon nyss fått gå igenom. Hennes hår som varit uppsatt i en knut hade brutit sig smått loss, ögonen var röda utav tårar samt kinderna färgade utav ansträngning. Hon torkade sig om pannan och försökte samla sina tankar men vågade inte riktigt vända sig mot mannen riktigt än.
-
Han protsetrade inte mot deras idéer, hans rustning var ändå till sin vägs ände och när de försökte ta hans svärd upptäckte de att skidan var tom. Den enda beväpning han verkade ha var den långa dolken som riddare använde för att nedgöra andra tungt rustade riddare på slagfältet med sitt smala blad som kunde stickas in i armhålorna, skrevet eller springorna för ögonen på hjälmen. Kanske inget som byborna visste, för dem var det en lång kniv utan något extra, handtaget av trä tydde rent av simpelt mot den dyrbara om än trasiga rustningen. Han lät dem binda honom men trotts deras avsikter lade han det på minnet, han var en herreman av Karm och de kom med en vissa krav på respekt från övriga befolkningen. Han hade övervägt att återgälda dem vid ett senare tillfälle men nu undrade han om han istället skulle låta den lokala riddaren veta att byn hade bundit en av Karms riddare. Han orkar dock inte tänka på det för stunden utan blundar och låter de ske.
Den skadade handen blottade en fruktansvärd syn när bandaget lindades upp med en hand där han hade förlorat ett helt finger och övre halvan av ett andra figner som om de hade bitits av rakt av igenom hans stålhandske som annars skulle skydda honom. Såren på hans bröstkorg, bestod av fyra jämtes gående sår som kanske inte var djupa men bristen på vård hade fått de att bli inflammerade och bildade ett fult mönster av intorkat blod och var, vart han än kom ifrån hade han inte haft tid att ens lägga den minsta tid på sina sår.
Med såren omlagda hade man hämtat byns präst, Ruben, som var det närmaste man hade när det kom till någon som hade nån form av formell utbildning. Även om prästen inte var någon fältskär och de flesta uí byn var betydligt mer vana vid att lägga om alvarligasre sår efter olyckor cvsste prästen ett och annat om örter ” Han kommer behöva dricka det var fjärde timme” förklarde prästen efter avklarat de sed vanliga artighetsfraserna och höll upp en påse med örter ”koka de med en skopa vatten och låt honom dricka det medan det är varmt” de skulle hjälpa mot den värsta smärtan och mot drömmarna, för prästen hade i sin ungdom då han reste betydligt mer och sett mer av världen sett den där blicken som herremannen hade. Den som endast soldater som sett förmycket kunde uppbåda, att ha honom bunden enbart av den orsaken var klokt men samtidigt var det en herreman ” Jag rekomendrar att någon stannar här och vakar över honom, i synnerhet om han behöver komma loss” han nickade mot repen som för tillfället höll fast honom och skulle göra det omöjligt för herremannen i sängen att dricka och äta ”För jag skulle inte vilja vara den som hållit en herreman bundne mot dess vilja” lade han till och plockade upp den sigil ring herremanne haft på sitt vänstra finger, han kunde inte riktigt känna igen sigillet men användadet av ekblad tydde på att han kom från skogarna i öst
-
Vid prästens ord lyssnade de i huset noga och Lynette tog emot örtpåsen för att få något annat att fokusera på en kortare stund. Aldrig hade hon trott att något liknande skulle ske i hennes liv och även om fadern och hon själv sätt såren hade ingen ens vågat fråga vad som kan ha åmakat detta. Vad det än var borde det vara långt härifrån för denna man verkade ha ridit på ett bra tag. När prästen fortsatte prata lade sig en stor tystnad kring hela huset då alla stannade upp och tittade förvånat på mannen som låg i sängen. Aldrig hade de haft någon så fin person på besök och även om de aldrig träffat någon hade de fått lära sig vad detta innebar. Fadern svor direkt till och skyndade sig fram till sängen för att binda upp repen innan han ställde sig på knä framför sängen och bad om sitt liv, en syn som gav Lynette kalla kårar efter ryggraden. Aldrig hade hon sett sin fader be för något och att se honom på detta viset skrämde henne något även om nyfikenheten gärna trängde sig på.
” Vi ska ta väl hand om honom.” Lynettes röst var rasslig och svag men hon var ändå bestämd. Detta som de gjort kunde bli en välsignelse eller en förbannelse. Rädda mannens liv kunde göra att de blev belönade men han kunde också sätta sina soldater emot dem, förhoppningsvis kände han sig generös nu när de räddat hans liv och skulle se till att han kom på benen igen. ” Se till att han får i sig allt som han behöver och lämna aldrig hans sida.” Faderns bestämda ord till sin dotter fick henne bara att nicka till som svar medan hon började göra iordning vattnet som örterna skulle läggas i. Hon kom sedan till sängen och tittade på den utslitna kropp som låg där, funderade på hur han egentligen skulle kunna klara av att ens dricka i sitt svaga skick. Hon satte sig försiktigt på sängkanten och tog en ledig kudde i sitt knä medan hon funderade på en lösning. ” Jag ber så mycket om ursäkt om detta kommer orsaka smärta, jag ska vara försiktig och hjälpa dig att få i dig mat och vatten.” med dem orden lät hon sin hand försiktigt läggas bakom mannens rygg och med otroligt försiktiga rörelser lyfte hon honom något så hans överkropp kunde läggas lite emot hennes famn och huvudet lutandes mot kudden. Nu satt han tillräckligt upprätt för att kunna äta även om han var mestadels liggandes. Med en sked skopade hon upp örtvattnet och blåste något för att sedan föra den mot hans läppar. ” Detta kommer göra att smärtan minskas.” Viskade hon med en varm röst medan hon försökte få vattnet i hans mun. Hon arbetade ytterst försiktigt och sakta vilket gjorde att det tog ett bra tag innan mannen fått i sig allt. Hon lät honom ligga kvar i hennes famn ett tag efteråt för att inte röra honom medans han hade alltför ont. Hon ville vänta tills han helt somnat och smärtan lindrats.
-
Må Athal visa honom nåd och bärmhärtighet där han ber men herremannen verkade inte lägga någon större notis vid hans böner, hans sinnen kanske redan hade nått ett beslut eller så hade han valt att ignorera denna skymf mot honom och hans hus. Dock i ärlighetens namn han var för utmattad för att lägga märke på något och han hade visserligen känt repet men för stunden var han bara tacksam för vad han kunde få. All vila, hjälp och föda han kunde få efter de han sett i Loradon, denna helvetes plats. Hans lev hade varit fyllt med smärta och förluster den senaste tiden att förlusten av hedern för stunden inte brörde honom. Den smärtsamma omfamningen från den unga kvinnan med den ljuva rösten fick kanske en stril av smärta att färdas genom hans kropp från den sönderivna bröstkorgen men den var ljuv mot vad han hade upplevt och snart kunde han känna hur smärtan dövades. Hur han sveptes in den lena omfamningen som drycken gav honom i hennes famn och hur hans ögon vart allt tyngre tills han somnade djupt.
Han sov länge efter det flera timmar till solens sista strålar försvunnit ner bortom horisonten efter den hade låtit hagarna och fälten runt byn bada i dess ljus i vad många hade sagt hade varit sommarens vackraste sommar. Han hade sovit djupt genom det, givit Lyette en möjlighet att få gå ut en stund och betrakta hur skuggorna blev allt längre i kvällssolen och hur himmelen färgades röd. En underbar röd nyans som lovade om en god morgondag för de som bodde i byn men hade herremannen sett samma solnedgång hade han sett blodets järtecken. Den djupa sömnen började dock avta efter att de sista solstrålarna hade försvunnit och hans sömn vart allt mer orolig när effekten från drycken avtog. Mörka drömmar om det som hade skett i Loradon, om döden, eldslågor och monstret över Loradon som lurat in Loradons armé i ett inferno av död och eld.
I hans bryska uppvakande yttrade han sina första ord sen han kom in i byn, svaga ord som lämnade hans läppar ”Loradon….Loradon har fallit” Nånstans i hans inre hade en insikt väckts om att han måste varna byborna, denna del av riket hade alltid skyddats av Loradon. Av de mäktiga herremän med sina följen som utsetts till att bevaka den viktiga gränsstaden mot Iserion och dess omnejd. Nu låg staden i ruiner med tusentals soldater spridda över landskapet runt om, herrelösa och utan sold med deras herre förintad i infernot som en gång hade varit Loradon.
-
Lynette satt länge vid hans sida och när han verkade ha somnat tryggt hade hon otroligt försiktigt smygit iväg för att försöka se de sista festligheterna. Trots det som hänt i byn tänkte de inte låta detta stoppa dem från årets högtid, de åt, dansade, skrattade och sjöng ända in i det sista tills solens varma ljus inte längre nådde dem. Barnen nästan somnade ståendes där de dansade med sina syskon och fler föräldrar fick börja bege sig hemåt för att lägga dem i sina sängar. Till sist var det några få vuxna och ungdomar som pratade, dansade runt stången och lät fötterna röra sig över den mjuka gräset, skulle troligen få höra imorgon från sina mödrar när de drog in skit i huset. Ja alla hade nästan glömt det som hänt under dagen och allt var åter i sin fröjd igen. Lynette hade dansat tills hennes fötter värkte innan hon bestämde sig för att sängen lockade. Det var inte förrän hon kom in till det sovande huset som hon insåg att ingen tom säng väntade på henne och föräldrarna hade inte gjort iordning något annat. Utmattad gjorde hon iordning hans medicin och hämtade två slitna kuddar från en stol, samt en filt. Hon lade den vid sängen på golvet och satte sig där med ryggen lutandes emot träet. Det var inte bekvämt på någon nivå men det dröjde inte länge förrän hon somnade sittandes, som en väktare för denna herre.
Hon sov relativt tungt men vaknade ändå av hans röst som viskades ut i gryningen. Hon hade alltid varit lätt väckt och denna sovställning hjälpte inte precis till. Sömndrucket tittade hon runt omkring i rummet och hörde allas tunga andningar där de sov tryggt i sina sängar, hon behövde vakna till mer för att förstå att rösten kommit från mannen. Gäspandes sträckte hon på sin stela rygg och kände träsmaken i rumpan trots kuddarna. Hon vände sig om på knä och studerade mannan innan hon med en suck reste på sig och kröp försiktigt ned i sängen vid honom. Lika som tidigare rörde hon sig med varsamma rörelser och fick upp hans överkropp i sin famn så hon enklare kunde ge honom medicinen. ” Shush min herre. Inget ont kan hända dig här.” Rösten var varm och ömsint medan en hand strök honom varsamt genom det smutsiga håret. Hon sträckte sig efter medicinen och började så försiktigt hon klarade av att hälla den mot hans läppar men ville inte riskera att han satte i halsen. ” Detta kommer göra att du får vila mer utan smärta och oro.” Förklarade hon även om det inte gick att tyda om han hörde något.
-
Han hörde hennes ord och hennes mjuka rörelser när hon gled ner i sängen fick honom att endast känna svaga stråk av smärta, henneig hit, hur långt bort var ens Loradon. Han hade inen anning, han insåg att han inte ens visste hur långt han hade ridit eller för hur länge annat än att de måste ha varit dagar”Nej, Loradon” Han skött drycken försiktigt från sig ”Loradon har fallitd” försökte han igen svagt men vad kunde han göra egentligen, gryningen hade precis börjat och inne i stugan var det fortfarande mörkt, för honom de kunde de lika gärna vara i mitten av natten. Han skulle inte hjälpa någon och istället nickade han bara åt hennes ord och lät drycken sippra över hans läppar ner i hans strupe.
Hungern hade känts avlägsen de senaste dagarna men nu kunde han känna den tillta men timmen var sen och han hade för stunden inte hjärta att be henne ordna mat under denna sena timmen utan istället lät han sömnen åter omfamna honom igen. Där hennes famn grep han hennes hand, den mjuka handen fortfarande med dess ungdom och utan den hårdhet som bönderna liv prgälades av. Den var något han inte hade känt på länge, en varm påminnelse om att mänsklighet fanns här i världen. I en liten bortglömd by långt borta från intrigerna i Hannadon eller de blodiga slagfältet i Loradon. Mjukt somnade han in hennes famn med sin oskadade hand hårt hållet om hennes som om hon var hans livlina tillbaka till det paradis han funnit, ett paradis han så djupt fruktade skulle förstöras som allt i denna värld tyddes lida mot.
Han sov inte lika länge denna gång utan när ljuset väl letade sig in i stugan och liv började röra sig mer vaknade han sakta i hennes famn, för varje försök att lämna hans sida hade rört hans drömmar och frambringat den oro han tidigare haft. Denna gång vaknade han klarare med med mer av sin kraft återställd, en skymt av den stolta riddaren gick att ana även om Loradons eld ännu präglade han sinne och kastade en skugga över honom. Denna gång tog han tid på sig att studera vem kvinnan var, den som hade varit först med att förbarma sig över honom i byn innan. Han följde de guldblonda håret till hennes ansikte och där lät han sin blick men de var då också insikten slog honom över hur opassande denna situation var för hennes heders skull . Han släppte hennes hand och gjorde sitt bästa att resa sig allt medan såren över hans bröst gjorde sitt bästa för att hålla honom nere likt detta vore Athals vilja. s omhändertagande var både lockande och värmande men inom honom gnagde känslan. Vad hände om något från Loradon tog s
-
Natten hade fortsatt förbi som om inget hänt i världen, som om inget intressant heller kommer hända. Den försvann ned bakom horisonten för att senare ge ljus åt solens varma strålar som sömnigt tittade fram bakom trädtopparna. Kvinnan hade flertal gånger under natten försökt resa sig men märkt att detta gjort honom orolig, vilket självklart lett till att hon satt kvar där med honom i sin famn. Hennes rygg värkte något men troligen var inte detta speciellt mycket sämre än det hårda golvet hon tidigare vilat på. Till och från somnade hon till men hamnade aldrig i någon riktig sömn, inga drömmar hälsade på och det var inte förrän solens strålar väckte henne genom fönstret som hennes ögon sakta öppnades. En gäspning lämnade hennes läppar och och sträckte lite på sig för att känna hur det högg till i ryggen som en påminnelse om att inte sova på detta viset igen. Det tog ett kort tag innan hon insåg att mannen i sig faktiskt var vaken och ett varmt leende spred sig på sina läppar. “Godmorgon min herre! Så roligt att se dig vaken. Jag hoppas att du mår lite bättre idag.” Försiktigt började hon sakta resa sig ifrån honom och såg nu att andra i huset också började vakna till liv. Vissa såg mer slitna ut än andra, speciellt hennes syster som man kunde tro inte sovit på veckor. Det bruna håret på systern stod och alla håll och kanter medan ansikten hade märken från kudden, gav ledtrådar till hur tungt hon verkligen sovit. ” Vad sägs om lite mat och din medicin?” Viskade hon för att inte låta för mycket. Hon tassade sedan iväg för att göra gröt till hela familjen som nu började göra sina morgonsysslor så som baka bröd, bädda sängarna, tvätta ansiktet och borsta håret. Det dröjde inte för länge förrän gröt stod på bordet tillsammans med nybakat bröd som lät sin arom sprida sig i hela byn. Lynette gick fram till främlingen igen med gröt och lite bröd som han skulle få skölja ned med medicin. “Vi ber om ursäkt för den simpla maten men detta är allt vi har. Hon satte sig på sängkanten och började försöka mata honom med gröten. Blåste hela tiden på träskeden så inte den skulle bränna hans mun. Hon hjälpte honom få i så mycket han bara orkade och gick sedan iväg för att diska familjens disk medan mannen fick vila. Hon började sedan koka vatten och tappa upp en stor balja.
Hennes moder och fader var rätt tyst genom maten och sina sysslor, de hyschade barnen som ibland frågade frågor om mannen men ville inte ge honom en anledning till ilska då de tog hårt vid prästens ord. De litade inte alls på honom men vågade inte göra något i risk att förargliga mannen. De mumlade bara några ord då och då till varandra för att berätta sina planer inför dagen. Männen i byn skulle fortsätta med skörden medan kvinnorna tog i kapp med sina hus sysslor. Barnen i hemmet fick gå ut och leka eller träffa andra i sin ålder för att viska om gårdagens bravader.
“Vad tror du om att tvätta dig och lägga om dina sår?” Lynette bar den stora baljan till sängen med stor möda och pustade ut när hon lyckades ställa ned den framför sängen. Hon satte sig och väntade på ett godkännande då hon inte tänkte klä av en man mot hans vilja.
-
Jo han mådde bättre, han hade fått vila och för första gången på länge känt sig som en människa men mörkret som låg kring hans tankar den eld från Loradon som brann i hans ögon fanns där. Han sa dock inget, han ville inte störa deras frid med berättelser med berättelser om de han ahde upplevt. Allra helst ville han glömma själv men varje gång han lätt ögonen slutas fanns mörkret där med de våld och förgörelse han hade upplevt. Han kunde höra viskingar då och då från hennes bröder om han var en riddare, om han hade varit i krig och om han hade dödat något. Fascinerande och spännande ting för dem, äventyr och ära som bara låg och väntade bara man gav sig ut i världen. Med svärdet i handen kunde man uppnå ryktbarhet och berömmelser, kanske själv återvända hem som riddare. De var såklart ett barns drömmar och fantasier, närda av de ballader och berättelser om de stolta riddarna som hade format Karms historia. De var berättelser om tappra riddare och stoiska ungmöar, de var vackra sånger som sjöngs till toner av luta eller till ljudet av flöjter men de var just det vackra ballader och berättelser får det för flutna. Han kunde känna igen sig själv i de unga bröderna som hyshades av sina föräldrar, en gång i tiden hade han själv trott på. Han hade en gång ridit ut för Karm för att själv säka äventyr och ära, uppnå ryktbarhet och berömmelser. Han avundes därför bröderna som gladlynt skuttade iväg efter frukkosten för att leka, fyllda med inspiration från gårdagens sånger och ballader.
Själv vände han sig till talriken och såg upp på Lyette, hade han uppfattat ” De gör inget”sade han kort, maten i fält kunde vara betydligt enklare och det var hans första måltid på länge, med hungern blev alla måltider en lyx ” den är varm och mättand,e det viktigaste trotts allt” Han tog tock sleven själv och började äta, de gick långsamt och han darrade ofta på handen men han hade sin stolthet ändå. Där han halvsittande i sängen gjorde sitt bästa att äta, även om han insåg att mycket av den där stoltheten för stunden inte fanns där i hans tillstånd. När han hade ätit upp la han ifrån sig skeden och lutade sig bakåt men han höll upp handen mot medicinen. Den dövde hans smärta visserligen och höljde mörkret i ett dunkel men han hade hellre sina sinnen klara än att försöka gömma sig från sin smärta, hans syner och mörker skulle trotts allt ändå alltid vara där som en del av hans liv.
han hade slutit ögonen för en stund medan hon ordnade med vattnet men när hon lyfte upp det och bar det till hans säng, öppnad han sina ögon. Betraktade henne med respekt över att hon orkade lyfta baljan med vattnet, en ädel dam skulle aldrig ha orkat det men sen skulle det nog ej heller falla henne in att göra det heller. Han nickade till svar till hennes fråga och reste sig försiktigt upp, han var inte lam inte än åtminstone men han var långsam och när han försökte dra avs ig kläderna tog smärtan över hand och han fick stanna upp. Han försökte en andra gång men han kom inte långt med en bandagerad hand och en arm han knappt kunde röra. Tillslut svalde han sin stolthet, det som fanns kvar av den ”Kan man få hjälp” sa han svagt
-
Lynette gillade inte helt att han nekade medicinen men hon var inte den person som bråkade heller, speciellt inte med en adelsman dessutom. Istället lyssnade hon till hans önskan och ställde undan allt. När han godkände att bli tvättat väntade hon däremot tålmodigt vid hans sida medan han försökte ta av sig kläderna själv men som hennes förväntan lyckades han inte speciellt bra. Vilken man i det skicket skulle klara av att få av sig sina kläder? Hon skakade bara smått på huvudet och mumlade snabbt. “Hade du inte envisats med medicinen så hade detta varit betydligt smidigare.” Hon var inte arg utan tonen var mer retsam och började lika försiktigt som alltid att ta av hans tröja. Det var inte speciellt lätt då hon inte ville skada honom men fick samtidigt göra lite som ett bandage och rycka av det från såret istället för att dra ut på smärtan. Hon lät byxorna vara kvar och hon hade tagit bort bandagen för att visa de fula såren han hade därunder. Det hade börjat varat lite och hon fick åter igen verkligen anstränga sig för att inte börja böla. Detta var allt annat än trevligt men hon hade trots allt ansvaret över denna man och började tvätta honom ren, eller ja så ren som det gick han att få sittandes i en säng.
Väl klar bandagerade hon om honom igen och allt detta hade varit minst sagt ansträngande, både psykiskt och fysiskt vilket syntes på hennes panna där svettdroppar sakta rann nedför. Vattenhinken var smutsigt från allt skit som funnits på honom men han luktade inte lika illa och såg faktiskt relativt bra ut nu. ” Så, mycket ståtligare!” Log hon varmt och bar ut vattnet för att hälla det på blommor utanför. Det tog lite tid för henne att komma in igen då hon behövde få pusta ut och få lite friskluft. Hon pratade även med några nyfikna personer samt hennes bästa vän men ingen fick komma in i huset, de fick bara titta in genom ett fönster. ” Var han så ståtlig!?” Utbrast en av kvinnorna innan högt fnitter bröt ut mellan dem alla. Lynette suckade bara och rörde sig sedan inåt för att städa undan alla gamla bandage då de behövde tvättas rent. ” Är det något mer jag kan göra för er? Sjunga er till sömns, medicin, mer mat, eller något annat?” Ropade hon ifrån deras lilla slitna kök där hon höll på att koka vatten igen till bandagen.
-
Nej, han anade att denna kvinna inte kund bevara arg i tonen eller ens hysa det mista mörker i henens hjärta. Nej ödet hade gett henne ett skyddat och tryggt liv, ett simpelt och enkelt liv i jämförelse med hans men ändå så mycket rikare en de liv han kunde stoltsera med. Han låg bara lite svagt mot henne när hon retades med honom men han bet ihop när hon tvättade hans sår. Nej smärta var inte främmande för honom och där fanns ärr från äldre sår, de flesta från träning i hans ungdom men ett träningsvärd i stål kunde göra nog så ont samt skörda sin andel av ärr. Fler hade de blivit sedan dess, ärr som vittnade som storslagna segrar och äventyr skulle många säga och det var vad sångerna förtäljde. Innerst inne visste han dock att de alla var långdragna fälttåg fyllda med svält och farsoter där man nästan alltid tvingats plundra för att överleva om de så var den egna befolkningen. De var äventyr fyllda med illdåd och de storslagna slagen var panikartade farser där den ena sidan bröt för att huggas ner i ryggen men det var inget han sa till henne.
’’De behövs inte’’ sa han när hon kom in igen’’ Ni är allt för god Lyette’’ fortsatte han medan han betraktade bandagena, tösen hade gått igenom mer än hon förmodligen upplevt under hela sitt liv här i byn och han ville inte tvinga henne att anstränga sig mer än nödvändigt. Han sår läkte trotts allt bra, tack vare hennes vård och ju snabbare han kunde komma ifrån byn ju tacksammare skulle byborna vara. Själv ville han bege sig ut och upptäcka landsbygden omkring, finna ut om hans farhågor var sanna eller om han tryggt kunde fortsätta mot skogarna i öst tills hans furstendöme under ekarna. ’’ Säg mig, vet du vem byn tillhör vem som är eran överherre’’ Frågade han henne för när han skulle bege sig ut igen skulle det vara bra att veta.
Medan de talades vid där han halvlåg i sången kunde man vid horisonten se hur en svart skugga av rök reste illabådande sig mot solnedgången över grannbyn. Likt en svartpelare av förödelse reste den sig över våran jord mot den himmel som utgör vår världs tack. Det fanns ingen i byn som tvivlade längre, vad de beskådade måste vara en hel bys förstörelse. De med hopp bad om att det endast varit en olycklig dag med någon som lämnat en eld i midsommarvärmen obevakad under matlagningen men innerst inte växte en känsla de aldrig tidigare känt. Skräcken, skräcken över de okända, skräcken över de som finns bortom ens förmåga och skräcken över de som skall komma. De äldre hade hört ryktena och berättelser om vad fiende härer hade gjort i sina framfarter och hade inte ädlingen nämnt något av ett slag, en strid om Loradon. Han hade sannerligen sett ut som han hade ridit genom helvetes egna portar när han kom till byn. Det blev dock aldrig mer än ett sorgligt mummel av de tankarna för vad kunde de göra om inget annat vänta, be till Athal och se vad morgondagen förde med sig.
-
” Jag skäms att inte kunna svara er för jag vet tyvärr inte men min fader borde veta.” Egentligen borde hon veta men det hade aldrig riktigt funnits ett intresse att hålla koll på namn som inte skulle användas. Lynette nynnade lite på en enkel melodi medan arbetet fortsatte i köket, en melodi i gladare ton men som hennes mor ofta nynnat på vid sängdags. Den kom ofta fram för henne själv när arbete behövde utföras och hjälpte till att göra arbetet enklare. Det som fick melodin att stoppa var fadern som ryckte upp dörren och klev in med oroliga steg. Han tittade på gästen som låg i sängen, nästan övervägde om de skulle chansa att slänga ut honom ur huset. “Fader vad är det?” De späda stegen rörde sig från köket och ställde sig vid sängen som att nästan vara ivägen för Fadern och det som grodde i hans huvud. “Ni kommer hit ridande på en häst som om helvetet spottat ut er och nu ser vi illbådande rök från grannbyarna. Varför får jag känslan av att detta är kopplat till det ni gått igenom?” En frustration låg i rösten men mest oro över sitt liv och sin familj. “Oavsett fader vad han gått igenom är det inte hans fel det som hänt där borta.” Svarade Lynette bestämt och satte sina armar i kors över bröstkorgen, självklart otroligt orolig över det som sagts men ville inte att denna skadade man skulle bli utskickad för en rädsla. Blicken sökte sig dock hela tiden mot fönstret och kroppen vinklade sig något men vågade inte röra sig från platsen. “Han har inte sagt vad som hänt heller, inte ens nämnt om vi är i fara.” Fortsatte fadern och tog ett steg närmare men blev bemött av sin dotter som var nästan ett helt huvud kortare och mycket spädare. “Vår gäst är skadad och behöver vila. Vad han än varit med om kan han berätta när han behagar och inte när du är hotfull.” Rösten var bestämd men lite skakig då Lynette inte alls var van att gå emot sin far, det var han som bestämde i detta hushåll och var rätt hård över detta. Denna gång verkade han inte säga emot även om kroppen var spänd och blicken mötte sin dotters med en ogillande smak. Han ville ge henne en örfil men insåg att orden som sagts var inte fel och därav muttrade han bara argt för att sedan lämna dem i stugan igen. “Varför är våld alltid svaret på allt?” Muttrade kvinnan ut irriterat men tittade man noga kunde det ses att benen skakade något under klänningen. “Jag ber otroligt mycket om ursäkt för det där. Min pappa är en man som agerar lite väl kraftigt. Han menar inget ont i grunden.” Kroppen svängde runt för att se på sin gäst i sängen med ett halvt påklistrat leende på sina skära läppar. Nu däremot vågade hon se ut genom fönstret och skyndade sig fram för att beskåda röken som sträckte sig hotfullt mot den annars vackra himlen. Det såg verkligen hemskt ut och självklart satte det skräck i även hennes hjärta.
You must be logged in to reply to this topic.