- This topic has 18 replies, 2 voices, and was last updated 1 år, 5 månader sedan by
Hanlinn.
-
Det viskande bergen. Det var inte första gången som Faram hade rört sig där. Sanningen var att han hade varit där i sin tid som kapten i sina yngre dagar. Även om det var ett ställe som fick de mörka håren att resa sig. Skriken ifrån fångarna dog ut snabbt i den kraftiga vind och blev som hesa viskningar. Legenden var att vinden bestod av de många viskningarna. Själar dömda för evigt. Vägen upp till fängelsecellerna, som var placerade i små grottor, var liten och svår att röra sig över. Smala trappsteg ifrån bergen, nötta efter många fotsteg.
Det var länge sedan Faram hade haft sin uniform – och han hade nog fått dra in magen något – för att passa i sin ungdomliga kläder. Livet hade varit lite för gott kanske. Mycket vin och mat, det som förväntade sig när han skulle ta över efter sin far. Adelsmannen, och den som ägde de största glas och keramikproduktionerna i landet. Många middagar.
Efter att ha klivit upp för de många trapporna, var han tvungen att hämta andan så att han skulle kunna få fram något ord alls. En kort stund drog han av sig den glänsande hjälmen för att dra bort lite svettpärlor ifrån sin panna. Trots allt ville han synas ifrån den bästa sättet om han skulle vara i hennes sällskap. Sedan drog han hastigt på sig den igen och passerade några vakter som snabbt ställde sig i givakt för honom.
Nu var bara frågan var hon kunde vara någonstans. För att vara ärlig var han lite osäker på hur hon ens kommit dit. Till fängelset där de mest våldsamma fångarna sattes. Fast samtidigt var väl inte drottningen direkt… Det var till och med svårt att tänka något fult om Sharahs utvalde. För tänk om Sharah skulle straffa honom? Han skakade på huvudet för att försöka kunna fokusera istället för att röra sig framåt.
-
Naira hade för länge sedan slutat bry sig om skriken från övriga fångar. Hennes trånga, hårda cell djupt ner i drottningens fängelsehåla kändes tyst numera. Lång tid hade gått sedan hon glömt hur länge hon varit frihetsberövad. Ännu längre tid hade gått sedan hon sett Iselems sols varma ljus. Borta var hennes mjuka former och vackra kurvor. År tidigare, innan hon tillfångatagits, hade hon varit känd för sin skönhet. Numera var hon knappt igenkännbar. Ett benrangel var det enda som återstod av det som en gång dragit åt sig blickar från både adliga och tjänare. Nog för att hennes nattsvarta ögon och mjuka hår fortfarande fanns kvar, men även de hade tappat sin lyster och sitt liv efter tiden i fångenskap. Det som en gång varit var så gott som borta. Naira var både fysiskt och psykiskt en annan person.
Om det gjort henne starkare kunde hon inte avgöra. Mentalt skulle hon säkert stå ut med vad som helst efter tiden i fängelset – om hon kom ut levande det vill säga. Men fysiskt trodde hon aldrig att hon skulle kunna få tillbaka sitt gamla jag. Livskraften och det hon en gång trott på var även det borta för evigt. Om hon mot förmodan skulle komma ut ur sin cell så var livet hon haft före detta inte en möjlighet längre. Skulle hon ens överleva i sitt gamla liv efter det hon hade nu? Troligtvis inte.
-
Nio… Elva. Till slut kom han till rätt ingång. Ingången var så smal, så han var tvungen att huka sig något för att kunna röra sig in i den långa korridoren med små celler på varje sida. Få fångar rörde sig, trots allt var de som rörde sig i korridorerna antingen möglig mat, en ny fånge, eller en död en. Han försökte att hålla blicken framåt dock. Det fanns inte tid att spela hjälte.
Det kändes som en evighet innan han nådde hennes cell. Eller var det ens Naira? Allt såg annorlunda ut, men ändå lyckades hon frammana att hans hjärta tog sig ett skutt. Även om det även blödde för henne. Vad hade de gjort med henne? Skönheten som brukade fylla hans korridorer med ännu mera solsken. Det var som om de hade kvävt flamman där inne.
Lite desperat nästan tog han tag om den kalla metallen mellan dem och drog sig närmare henne. För att se att hon levde. Snabbt såg han sig omkring, innan han drog av sig hjälmen och avslöjade den mörka hyn och långa kolsvarta håret som var uppsatt i en knut. Den vassa käken var täckt utav skägg och en mustasch som smälte samman med det. Inte som den bara hyn han hade haft i unga dagar. Lite hoppfullt lyste de bärnstensfärgade ögonen upp när de var på henne.
“Naira…!” väste han.
-
Hon satt ner i cellens golv med ögonen slutna och huvudet lutat mot den hårda stenväggen. Hon kunde höra att någon närmade sig hennes cell, stannade och tog tag i gallret som höll henne borta från friheten. Men hon brydde sig inte ens om att öppna ögonen. Vem eller vad det än var som närmade sig så brydde hon sig inte. Det spelade ingen roll längre. Om de skickats för att ge henne möglig mat eller misshandla henne gjorde det samma. Naira var likgiltlig inför vilket som.
“Naira…!”
Långsamt lutade hon sitt huvud mot personen på andra sidan gallret och öppnade grumligt sina ögon. Hörde hon i höre? Det vore i och för sig inte första gången. Men ändå kunde hon svurit på att personen med de bärnstensfärgade ögonen på andra sidan gallret liknade hennes långt förlorade vän. Hans röst lät precis som hon mindes den. Trots att år gått sedan hon hört den sist.Hon fnös med ett leende på läpparna, slöt sina ögon igen och lutade huvudet tillbaka. Såsmåning om skulle illusionen av hennes vän vara borta.
-
Lite frustrerad över hennes reaktion slog han något i gallret. Trots allt hade han hoppats på ett mer riddare i skinande rustning, eller åtminstone ett glädjetjut. Men inget. Det var nästan som om hela hans agerande och tankar föll pladask till marken. Till sist drog han efter andan. Kvinnofolk.
‘Naira…!?’ väste han igen mellan sina tänder för att ruska lite till i gallret.
-
Naira öppnade inte sina ögon och flyttade inte på huvudet igen. Den här illusionen var mer ihärdig än de hon haft tidigare. Leendet på hennes läppar var kvar då hon särade på dem för att tala med en hes röst.
“Jag saknade dig i början. Dig och mor.” rösten försvann för ett ögonblick, hon kunde inte minnas senast hon använt den, “Det är kanske därför det är just du som är här nu. Att jag ser dig och inget annat betyder väl att jag äntligen snart dör.”
Hon fortsatte att le, öppnade ögonen igen och såg mot illusionen vid gallret. Bilden av Faram var fortfarande kvar, lika tydlig som förut. Hon studerade sin hallucination noga. Vissa saker med bilden av hennes gamla vän var annorlunda än hon kom ihåg. Till och med i fängelsedunklet såg det ut som den här bilden av honom var äldre än när de senast setts. Han hade lagt på sig lite och kläderna han bar var något helt annat än de öppna skjortorna han brukade bära.Naira fnös lätt igen.
“Lustigt att mina illusioner är bättre på att hålla koll på tiden än vad jag är.” sade hon och såg ner på sina händer. De var mer eller mindre bara skinn och ben nu. Hon hade heller inte sett sitt eget ansikte sedan hon fängslat så det var svårt att avgöra om hon också hade åldrats. Hon vände tillbaka blicken mot gallret. Bilden av Faram var fortfarande där till hennes förvåning.
“Också märkligt att jag föreställer mig din form som större än mitt minne ser dig. Men det kanske är jag som inte sätt människor med mer än skinn på kroppen senaste åren?” -
Orden gjorde honom något skamsen, han skulle försökt att befria henne tidigare. Men faktum var att han inte hade vetat om det. Borta som han hade varit på en lång handelsresa. Lite nervöst greppade han ett hårdare tag om fängelsegallret som var svalt. Trots det var hans händer svettiga och nästan fastnade i den kalla metallen.
“Naira, snälla, använd ditt vett! Vi har inte många minuter att försöka få dig ut härifrån!” väste han emellan tänderna och såg hastigt över axeln för att sedan vända sin blick mot henne. Bedjandes, med en klar rädsla i de klara ögonen.
-
Naira lade huvudet på sned medan hon tittade på sin illusion. Vett? Använda hennes vett? Hade hon blivit helt galen nu? Eller-…
Sakta reste hon sig upp och tog två ostadiga steg (då cellen inte var större än så) mot gallret och bilden av hennes vän. Med en rynka i pannan och ögonen undersökande människan på andra sidan fångenskapen tog hon med skakande händer tag i gallret och lutade sig framåt. Hon förde sitt ansikte så nära det som såg ut som Farams ansikte att hon kunde känna hans andetag och se varje detalj av honom som det svaga fackelljuset tillät. Hon kunde till och med känna hans något svettiga doft. Doft. Hennes illusioner hade aldrig luktat tidigare. Hon släppte gallret och sträckte försiktigt en darrande, svag hand mot ansiktet framför sig. Illusionen försvann inte då hon nuddade dess skägg. Inte heller när hennes fingrar fortsatte upp och försiktigt strök över kinden och under ögat. Efter ett flämtade släppte hon gallret även med andra handen och förde den till andra sidan av Farams ansikte. Nu höll hon med båda sina skakiga händer om hans ansikte, varav den ena även letade sig upp i hans hår, trevandes och undersökandes som om hon försökte se om allt hon såg faktiskt var där.“Jag har blivit helt galen nu-” sade med stora ögon, “Eller så… F- Faram?”
Hon flämtade en gång till och släppte hastigt hans ansikte.
“D- det är verkligen du.” -
Förstås var det ingen trevlig doft av henne. Svett, smuts… stanken var inget som han hade varit beredd på. Det tårade hans ögon något, fast det kunde väl förstås också vara alla känslor som var som en storm inom honom. Vem kunde låsa in en sådan vacker påfågel?
“Ja och vi måste skynda oss…” hummade han och tog tag i hennes hand försiktigt för att klämma den milt och lite uppmuntrande innan han fiskade upp en nyckel som han satte i låset. Det var svårt att få upp först – mycket rost och ett lås som inte hade öppnats på månader. Till slut hördes ett litet klickande och han drog loss låset för att knuffa upp dörren.
“Hör här, vi måste försöka vara snabba…” sa han, lite vedjande. Trots allt såg han hur hennes beniga kropp knappast kunde ha mycket energi kvar.
-
Faram tog hennes hand och klämde lätt till. Naira stirrade på deras händer som ett fån. När senast hade en annan människa rört henne utan att det var för att misshandla? Även när dörren till hennes cell öppnades stod hon bara still och stirrade som om hon inte förstod vad som hände. Hon kunde inte komma ihåg när dörren senast varit upplåst utan att någon halvt slagit ihjäl henne i samma veva. Hon stirrade på den öppna dörren och på Faram, fram och tillbaka.
“Vad…- vad gör du här?” -
Ännu ett par svordomar rörde sig i Farams huvud – däremot var han smart nog att hugga av dem innan de nådde hans tungspets. Istället log han, lite uppmuntrande mot honom samtidigt som blicken lite nervöst rörde sig bakåt då och då.
“Befriar dig, förstås! Jag skulle kommit hit snabbare, om jag inte hade varit på resande fot så länge…” hummade han, med dåligt samvete över att ha gottat sig på sin långa resa medan hon fått lida på detta sätt. Han skakade ogillande på huvudet åt det.
“Snälla… Naira, vi måste gå… nu!”
-
Naira stod helt stilla. Fortfarande förbryllad över vad som hände. Faram hade kommit för att befria henne? Vänta, va? Befria henne? Skulle hon befrias? Hon? När då? Nu? Hur kunde celldörren plötsligt vara öppen och Faram vara där? Hon tittade på Faram igen.
“Befria mig?” frågade hon förbryllat, “Faram… det… det går inte.”Hon svalde hårt och sänkte sitt huvud. Huvudet värkte plötsligt mer än vanligt och hon hörde handflatan till pannan. Det fanns inte en chans på jorden att hon skulle kunna befrias. Hon var inspärrad på livstid och alla hennes tidigare försök att fly hade slutat i att hon nästan dött. Hon hade för länge sedan givit upp hoppet om att någonsin komma ut från helvetet som var denna cell. Hur skulle hon ens kunna gå tillbaka till ett vanligt liv utanför fängelset? Hon kände sig rent av död inombords, det fanns inte en chans att hon någonsin skulle kunna gå fri igen.
“Faram…” hon skakade lätt på huvudet igen, “det går inte.” -
Går inte? Hennes ord förbryllade honom. Ännu inte några lovord eller ens ett tack. Inte för att han begärde allt för mycket. Trots allt var han där nu. Vad mer kunde hon begära? Han skakade nätt på huvudet. Stackarn hade blivit galen här. Förstås.
“Klart det går!” väste han mellan sina tänder och såg på henne.
“Jag bär dig om jag måste!”
-
Naira skakade lätt på huvudet – inte för mycket eller för hastigt i rädsla att göra huvudvärken värre.
“De kommer döda oss båda.” hon suckade lätt, “tror du inte att jag har försökt?”
Hon tog ett steg framåt mot sin vän och mot celldörren, inte för att gå ut utan för att luta sig mot stenväggen bredvid. Hon orkade knappt stå upp längre. När senaste hade hon ätit eller druckit? Inte på flera dagar nu…
“Det är inte värt det.” fortsatte hon ansträngt, “jag är så gott som död redan. Bättre att du lämnar mig medan du kan. Du kommer att ångra dig annars.” -
“Ångra mig för att du ska gnaga hål i huvudet med ditt tjat?” fnös Faram, trots allt hade de haft en liknande konversation när de var yngre och Naira hade sagt samma sak när de skulle ut på en handelsresa. Men till slut hade hon fått stanna hemma – och det resulterade till detta. Det hela gav honom en dålig eftersmak i munnen. Om han bara hade stått på sig lite till. Kanske det hela skulle vara då?
Han log lite uppmuntrande mot henne, för att sedan lägga ta upp henne i sin famn. Tur nog vägde hon inte mycket för Faram var inte direkt en muskelknutte och han rörde sig ut genom dörren. Han harklade sig lite nervöst.
“Du kanske vill… sluta ögonen, solen är rätt… ljus?”
-
Hon hängde inte med på vad som hände. Faram hade sagt någonting men innan hon han svara nuddade plötsligt inte fötterna marken. För trött för att streta emot bars hon ut genom cellen och genom fängelsets trånga korridorer. Naira sade inte ett ord på vägen. Hon såg i periferin andra fångar i liknande celler som hennes egen men kunde inte avgöra om de levde eller ej. Inte heller kände hon längre igen någon annan som satt inlåst på platsen. Det första året hon spenderat i fångenskapen hade hennes flamma fortfarande varit stark och hon hade försökt få lite kontakt med andra inspärrade. De som suttit längre än henne hade inte ens bemödat sig med att svara då hon pratade med dem och de som gjorde det hade dött väldigt snabbt. Det hela hade inte heller varit lätt. Fick någon vakt nys om att två fångar konverserat blev båda misshandlade halvt till döds. De som satt inlåsta tilläts ingen kommunikation. Vare sig med varandra eller omvärlden.
Faram hade inte behövt säga till henne att sluta ögonen för solen. De hade redan stängts en lång stund tidigare på vägen. Ändå, när solen väl fann hennes kropp och ansikte flämtade Naira högt och tryckte ansikte mot mannen som bar henne. Hon hade varken känt sådan värme eller mötts av så starkt ljus ens en sekund under tiden hon suttit fängslad.
-
De hade inte många minuter att spara om de skulle klara av sitt mål. Eller ja, kanske det enbart var hans mål? Hon verkade inte lika glad i tanken att räddas som Faram hade trott. Milt strök han hennes toviga hår när hennes huvud pressade sig mot hans kropp.
“Så ja… Det kommer bli bättre. Och snart är det mörkt…” hummade han, tyst. Kanske lite för sig själv med medan han balanserade ner för trapporna. Ett steg i taget. Noga med att inte se ner, eller ens bakåt. För att efter långa minuter komma ner till vägen. Han placerade henne på flaket som han hade med hö för att le svagt.
“Försök att inte säga något… hm?”
-
Faram hade åter igen inte behövt säga någonting. Då han lade ner Naira bland höet på flaket var hennes ögon fortfarande slutna och hennes kropp slapp. Hon hade ingen som helst energi till att prata eller ens röra sig något mer. Det enda livstecknet hon gav ifrån sig var svaga andetag, knappt märkbara om man inte letade efter dem. Även hennes sinne var stilla, försökte inte längre förstå vad som hände, medvetslösheten skulle snart omfamna henne. Sanningen var nog den att hade inte Faram dykt upp precis när han gjort det skulle hon inte levt många dagar till. Långt tidigare hade hon helt slutat äta och dricka, endast de gånger vakter tvångsmatat henne (som någon form av tortyr) var det som hållit henne vid liv de sista månaderna.
-
Dagarna kröp sig fram. Mestadels av dagarna oroade sig Faram för att hon en skulle vara vid liv. Ständigt övervakande och ojande. Några veckor efter hade hon fått lite mer styrka, något som Faram tackade Sharah för. De var inte långt ifrån rebellernas läger nu. Ett som de hade lyckats hålla gömt länge. Det ryktades till och med att prinsessan var där ibland. Eller ja, den forna prinsessan. Trots allt hade hon inte längre den titeln.
“Hur går det?” frågade Faram där de hade stannat för att vila, solen hade precis tagit sig upp från horisonten och ännu en varm dag väntade dem. Som vanligt skulle de röra sig lite längre innan de stannade för att gömma sig ifrån solen.
You must be logged in to reply to this topic.