- This topic has 17 replies, 3 voices, and was last updated 1 månad sedan by
Amdir.
-
Snön knarrade under de lätta fotstegen. Det var en kall dag, en riktigt kall dag – kanske ännu ett av gudarnas tecken om att landet befann sig i en dyster tid. Men stormarna hade passerat, och med kylan som nu låg om ett täcke över huvudstaden Frostheim hade också solen tittat fram i vintern. Ett tecken på att de rörde sig mot ljusare tider, nu då de firat midvinterblot några veckor sedan och tagit farväl av de två Kaldrländska prinsarna Asgeir och Eirik Ulfhedna som rest österut för att söka hjälp i kriget mot Turin Hrafn och hans Svartfåglar. Kvar i huvudstaden befann sig nu bara drottning Ranghildr, medan konung Audgisil rest ut för att samla stöd från de jarlar han kunde. På grund av all krigsaktivitet var staden konstant i rörelse, men så här tidigt under morgonsolens ljus hade staden inte riktigt vaknat till än. Förutom några sömniga vakter här och där var staden så gott som tom, då völvan Gerda rörde sina steg ned mot hamnen.
Hon hade långt rött hår, inte helt olikt drottning Ranghildr, vid första anblick kanske man kunde anta de var släkt då de båda bar rött hår och gröna ögon, Geras mer gulskiftande, och det var få som visste att drottning Ranghildr och völvan Gerda faktiskt var kusiner. Men det var knappast det som drog till sig uppmärksamheten bland de som såg henne passera. Snarare var det den intensiva blicken, och symbolerna på hennes kläder och kropp som avslöjade vad hon var en völva. Starka krigare och de som råkade röra sig på gatan steg åt sidan för henne, rädda för att hon skulle avslöja deras dödsögonblick, eller kanske att gudarnas vrede skulle falla över dem ifall de hindrade henne. På sig bar hon en klänning som vid första anblick bara såg ut som en vacker klänning i blåa, vita och gröna färger med mönster, men såg man noga skulle man se att de kändaste gudasagorna var broderade i tyget i glimmande tråd, hennes utsläppta röda hår långt ned till hennes midja. I handen bar hon en lika dekorerad stav, inte för att hon verkade behöva stöda sig på den.
Völvans ålder var något svår att bestämma, hon såg inte ung ut, men inte heller gammal ut. Erfaren, mogen och tidlös var kanske bättre beskrivningar, som om hon alltid funnits men inte hade åldrats – kanske genom gudarnas nåd. Hennes figur var slank, bältet runt midjan framhävde hennes form med breda höfter, håret ramade in ett ansikte med skarpa kindben men ett klart kvinnligt utseende som var behagligt att se på, om än intensivt för de gulgröna ögonen som tycktes se rakt in i en – en blick få klarade möta en längre stund. Folk skrockade så klart om henne, spred rykten och berättelser som sade att hon höll på med häxkonst, att hon egentligen till hälften var ett skogsrå, och andra märkliga saker som både fick folk att förakta och rädas henne. Men ändå kom de till henne då de behövde hjälp med sjukdomar och besvär, bad att få se om deras liv skulle bli lyckliga eller inte, om deras barn skulle komma hem från kriget vid liv. Ändå var hon något utanför det vanliga samhället, vanlig vänskap och gemenskap.
Stegen rörde sig med beslutsamhet ned mot hamnen, och kanske tycktes vakterna något förvirrade då de henne såg – för där skulle inget hända denna dag. Ingen fiende hade de siktat, och inga fränder var på väg in denna dag enligt de meddelanden och bud de fått. Ändå vandrade hon ut, längst ut på den längsta bryggan från hamnen och blickade ut över vattnet. Vid stranden låg isen tät, men där ute vid bryggan rörde sig vattnet stilla och trögflytande i kylan som inte tycktes störa völvan. Ute i havet hade isblocken spruckit, och banade väg för det analkande skeppet. De gröngula ögonen såg bara intensivt ut mot horisonten medan hennes röda hår och klänning fladdrade lite i den tysta vinden, väntande på skeppet hon sett i sina själavandringar genom sejd. Ett skepp som skulle komma med en stor krigare av eld, en krigare som likväl kunde bli allierad eller fiende. Det hade gudarna inte visat henne, bara att hon behövde vara där då krigaren anlände.
Sömnigt kom en småirriterad vakt vandrandes till henne, för obehöriga skulle inte befinna sig i hamnen i krigstider. Kallt var det också, speciellt så här tidigt, allt för kallt för att vara ute så här tidigt. Armarna höll han om sig, hans andetag ångade och det sved i ansiktet. Han skulle precis börja tillrättavisa Gerda, men hon hann tala först och talade vaktens namn utan att se honom.
‘Tore, förbered hamnarbetarna på anländande skepp. Meddela drottningen att vi får en utländsk gäst.’ sa hon, en röst något mörkare i ton än de flesta kvinnors, en röst som var auktoritär och med en märklig klang som nästan tycktes smyga sig in i själen på en. Behaglig att lyssna på, farlig att lyssna på. Tore tvekade.
‘Vala… Det kommer inte att komma några skepp idag…’ började han, men tystnade då något glimmade i horisonten. Morgonsolen reflekterade något där ute. En metalldetalj på en galjonsfigur på ett inkommande skepp. Han tystnade, bekymrad.
‘Det är Svartfåglarna. Gör som jag säger nu, och spring iväg.’ sa hon, utan att vända blicken mot Tore, som genast nickade, bugade sig som halvt, innan han rusade iväg för att göra som han blivit ombedd. Hon stod kvar, stilla med handen om sin stav, väntandes på skeppet som närmade sig.Inspirationsbild: https://www.artstation.com/artwork/R01we
-
Fredryl står i fören och tittar ut över havet och har precis börjat se staden dyka upp över vågorna det har varit en lång resa, med många utmaningar pirater som försökte anfalla skeppet sjömonster som kom upp ur djupet men hade bättre vett när de kände av fredryls sanna natur och stormar, Fredryl är inte en att visa några svagheter men han har upptäckt att en av hans svagheter är sjösjuka när havet är allt för argt.
Inom kort så ser han en kvinna med hår rött som hans fjäll som står och väntar vid kajen hans ögon skarpare än de av människornas art, de guldfärgade ögonen glimmar i gryningsljuset han har klätt sig i sin rustning och står redo för vad som än händer när han landstiger i frostheim. Han har inte föranmält sin ankomst och vet inte hur de kommer reagera på honom han känner hur pulsen ökar som inför en strid och försöker lugna ned sig
Efter ytterligare 30 minuters färd så angör skeppet till kajen och landgången läggs ut och han stiger i land och tar in kvinnan som står där. Hennes ögon utöver det röda håret är det han lägger märke till först, de skiner med en glöd och visdom som vida överstiger en vanlig människas.
Han antar att hon har en hög ställning inom det kaldränska samhället, och bugar som han skulle ha gjort inför kungen eller senaten där hemma.
‘Fredryl Eldhjärta till er tjänst’
-
Tur var det att Gerda varnat gardet, så de var förberedda i tid för att ta emot det främmande skeppet och hjälpa dem surra fast vid piren. Det blev ett himla liv, med stadens väktare som skulle söka genom skeppet och förhöra kaptenen – kanske förståeligt i krigstider – men de vågade inte störa völvan som tog emot Fredryl. Geras gulgröna ögon studerade honom, utmanade honom, tog in hans väsen och analyserade varje rörelse och gest han gjorde. Imponerande var han klädd, en man som försökte göra ett starkt intryck, det var klart, gudarna hade inte haft fel på den fronten. Hon förstod hans ord, då hon lärt sig att tala det allmäna språket, men då hon svvarade hade hon en tydlig accent från Kaldrlands språk med sina hårda konsonanter.
‘Låt mig vara den första som välkomnar er Frostheim, Fredryl Eldhjärta. Ni anländer en dag då vi känner Vindsvals kalla beröring över våra länder, ett tecken för det hårda krig som härjar i Kaldrland. Men ni känner inte av kylan som vanliga dödliga.’ sa hon medan blicken nyfiket genomskådade honom, kanske såg hon förbi hans dödliga skepnad ett tecken på det varma väsen som vilade under ytan. Hon böjde huvudet lätt i hälsning, vilket fick det röda håret att röra sig lätt.
‘Jag är Gerda, en utlänning som ni kulle kanske kalla mig siare – här kallar de mig för vala. Ni söker en plats att ge ert liv mening, om jag inte har fel?’ undrade hon, huvudet lite på snedden då hennes klara blick mötte hans oblygt. -
Han tittar ned på kvinnan som står framför honom med sina guldfärgade ögon det enda yttre tecknet på att det är något ovanligt med honom ‘ det är sant att jag letar efter något eller någon värd min tid’ hans ögon glider över stadsvakten och hamnarbetarna som springer runt dem och tar in sin nya omgivning.
Resan har varit lång och svår man kan se det i hans ögon, men man ser också en uråldrig styrka och en lika orubblig personlighet som de stora bergsmassiv som bara tittar på medans eonerna glider fram, han sträcker fram en arm ‘jag tackar dig för ditt välkomnande vala men nog känner jag kylan även om jag inte låter den påverka mig, skall vi hitta någonstans där vi kan prata utan allt för många nyfikna öron?’
-
Gerda betraktade honom, ögon som sa något liknande som hans. En uråldrig styrka och kunskap, men den kom snarare inifrån som om hennes själ var äldre än hennes kropp – eller kanske en gåva från gudarna om man trodde på sådana saker. Ett litet leende väcktes på hennes läppar då hon nickade över hans förslag, ett leende som fick hennes tidigare allvarliga ansikte att lysa upp något. Vare sig armen var tänkt för henne eller inte tog hon tag i den med sin hand vilande runt hans överarm, och började leda honom över den långa bryggan och piren in mot Frostheim, . På vägen berättade hon kort om staden, för hon gissade att han var ny där.
‘Som du ser ligger Frostheim i fjorden ni precis åkte in genom, en av landets mest betydande hamnar för handel. Högst där uppe är Sätet.’ sa hon och nickade mot kullen där en enorm hall stod som syntes bra nu då de passerade genom porten som ledde ned till hamnen.‘Där styr familjen Ulfhedna. Vår drottning Ranghildr sitter i Sätet just nu medan resten av kungafamiljen är på uppdrag.’ Folk stirrade på dem då de passerade på de stenbelagda gatorna förbi stockstugor och diverse stenhus, för många hade kommit ut för att se på det nya utländska skeppet som kommit i hamn.
‘Här kan vi tala ostört.’ sa hon till sist, och öppnade dörren till vad som förmodligen var hennes hem – en stuga i trä. I närheten fanns inte många hus, då få ville bo nära den röda häxan som vissa föraktfullt kallade henne, men det passade henne bra att ha lite tystnad och utrymme med en liten trädgård som nu var täckt i snö.Hon släppte hans arm och öppnade dörren för honom, och möttes av värme från glöden i eldstaden. Det var en doft av diverse örter där som hängde i taket eller var placerade i burkar, märkliga ting hon använde i sitt arbete. Ett enkelt hem, med små föremål med symboler överallt som avslöjade att hon var nära gudarna, med en lyxig detalj – fönster ut mot fjorden. De flesta i staden använde sig av fönsterluckor, men länge sedan hade hon tagit med sig riktiga fönster från söderländerna.
‘Te, kanske?’ frågade hon, och böjde sig ned framför eldstaden i mitten av huset och la på lite ved, medan hon fyllde en tekanna med vatten. Snart hade de två rykande koppar och kunde sitta ned vid fönstret, det kalla dagsljuset dansande över hennes ansikte från ena sidan, det glödande ljuset från eldstaden från andra sidan medan hon betraktade honom.
‘Så.’ sa hon uppmuntrande, väntande på vad han skulle ha att säga medan hon tog in hans uppenbarelse, något sliten efter resan. -
Han ler lite grann när hon tar hans arm och börjar leda honom genom staden. Han lyssnar uppmärksamt medan hon beskriver allt omkring staden och var den styrande familjen har sitt säte.
Han får böja sig ned för att kunna komma in i hennes boning, och han ser sig intresserat omkring och tar in alla små detaljer, den smidighet han rör sig med visar på stor vana vid rustningen och att hantverket är förstklassigt, kanske till och med dvärg smide, han drar sitt långa röda hår bak i en hästsvans som han snabbt och vant binder upp med en läderrem han har runt handleden.
‘Så du säger att det är krig i den här delen av världen och jag kan se i dina ögon att dina kunskaper ligger i det övernaturliga?’ det sista mer en fråga än ett påstående.
Han tar ett djupt andetag han hade inte tänk avslöja sin sanna natur på länge om ens någonsin, men den här kvinnan verkar ha sett igenom honom omedelbart
‘ Jag antar att du vet vad jag är, och om det är så. Så ber jag dig att inte sprida din kunskap vidare inte ens till kungafamiljen ‘ hans gyllene ögon tittar stint in i hennes
-
Völvan såg lite finurlig ut, som om hon visste något han inte visste. Men hon var nyfiken också på denna främmande man med sina hemligheter och för Kaldrland märkliga utseende och utstyrsel. Hans rustning hade definitivt en historia, och hade inte varit billig. Men sådana värdsliga saker, så som om han var av adlig börd eller något annat intresserade inte henne så mycket. Det var andra kvaliteter hon var nyfiken på. Vid hans fråga såg hon munter ut, vackra skrattlinjer formades vid ögonen.
‘Det övernaturliga?’ frågade hon och skrattade till lite.‘Vad är mer naturligt än gudarnas närvaro i denna värld? Jag råkar bara ha förmågan att se förbi gardinen som separerar vår värld från andevärlden.’ förklarade hon som om det var det simplaste i hela världen, och inte lät som om hon var galen. Hennes blick fortsatte betrakta honom.
‘Hade ni inte varit av speciell natur hade inte gudarna sett det viktigt att förtälja om er ankomst denna morgon. Jag ser att ni har ett hjärta av eld inom er, inte bara i namn. Mer behöver jag inte veta, och mer behöver du inte berätta om du inte önskar det. Dina hemligheter är inte mina att berätta vidare om.’ detta lovade hon.‘Men jag ser att många vägar breder sig ut framför er, Fredryl Eldhjärta, och många kommer påverkas av de val som du gör. Så vad hoppades du hitta här i Kaldrland? Ära, äventyr, mening i livet, eller något helt annat?’ än hade hon inte helt blivit klok på honom, annat än att hon fann honom intressant.
‘Vårt vackra land är i krig, ja, och har varit det en lång tid – många av Kaldrlands döttrar och söner blöder dagligen. Här i Frostheim styr familjen Ulfhedna, och har drygt hälften av rikets ledare, kallade jarlar, på sin sida. På andra sidan står Turin Hrafn, en man som har en rätt stor skara följare han med. En blodsfejd som inte ser ut att ta slut innan den ena sidan dör.’ -
Han tittar ned på henne och lyssnar och ler ‘ har ni någonsin mött era gudar?’
hans blick blir ofocuserad när han tänker tillbaks till när han var en ung drake knappt mer än nykläckt när han var mer vild och dum, som den där gången när han brände ned en by inte allt för långt här ifrån för att de hadde mage att skjuta pilar efter honom, och en av deras så kallade gudar kom och de hadde en episk strid i bergen där ingen av dem segrade och när båda låg utmattade på en av bergstoopparna så talade dem och Fredryl kom snart fram till att de var arroganta och trodde så mycket om sig själva.
Hans blick fokuserar på henne igen ‘ lite av varje, det ligger i min natur att söka ära, och det är min styrka i strid som ger mig den. Äventyr är livet i sig självt, och skulle jag ens leva om jag inte letade efter meningen med livet? ‘ han tar en klunk utav té’t som han blivit given och smackar uppskattande ‘det här var riktigt gott’
-
‘Åh ja, men mest i andevärlden.’ förklarade hon simpelt – som om det inte var ett påstående som skulle få folk att se snett på henne, vilket så klart var lika riktigt som den fysiska världen för de som levde i båda världarna som hon. Men hon såg lite finurlig ut samtidigt.
‘Men en av gudarna har rört sig bland oss på senare tid, i rollen som en resenär, verkar ha fattat ett intresse för allt som sker här i Kaldrland. Du missade honom precis, för han har rest österut innan din ankomst.’ det var så klart ingen som gissat sig till hans sanna natur, men hon visste. Speciellt efter att han använt sin kraft för att hjälpa den grovt skadade drottningen Ranghildr som kommit hem med livshotande skador.Gerdas blick studerade honom, nyfiken över vad det var för minnen han besökte i den stunden.
‘Något säger mig att du har mött dem med.’ konstaterade hon och nickade lite till hans förklaring kring vad han sökte.
‘Om du söker strid, äventyr och ära har du kommit till rätt land.’ konstaterade hon, munter över att höra någon tala så frispråkigt – en uppfriskande kontrast till hur de flesta försökte maskera sina sanna önskningar och intentioner med fina ord, och nickade då han gillade teet – som hon visste att han skulle göra.
‘Frågan är för vem du tänker svinga ditt vapen? Söker du att strida för någon du finner hedersam, eller i betalning mot guld och rikedomar?’ hon var tyst en stund, såg på honom finurligt över kanten på sin egna tekopp.
‘Eller slåss du för något mer traditionellt, såsom kärlek och godhet?’ -
Han bryter ut i ett mullrande skratt och man ser nöjet i hans ögon ‘ jo jag har mött en av era gudar för mycket länge sedan ‘ han blir strax allvarlig igen ‘jag strider för dem som visar sig vara hedersamma, och för att skydda dem jag håller kärt’ rikedomar har jag så att det räcker och blir över för ett helt kungarike
Han skakar sen på huvudet och ler snett ‘bah du vet redan så jag kan väll lika gärna visa dig mitt sanna jag’ och han låter sitt huvud och armar anta sin naturliga form fast i sådan skala att de fortfarande passar i rustningen, hans näsborrar vidgas när han drar in doften i stugan det var länge sedan han upplevde världen i sin naturliga form
‘Hoppas inte att jag skrämmer dig nu Gerda, det är inte många i världen som lever som sett min sanna natur förutom de utav mitt släkte förståss’
-
Nyfiken över den berättelsen höjde hon ett ögonbryn, men pressade honom inte till att berätta mer om han ville hålla det för sig själv. Möten med gudar var inte att ta lättsamt, och deras syften svåra att tyda rätt.
‘Heder och vänner.’ konstaterade hon, det hade hon kunnat gissa sig till men det var ändå intressant. Nog fanns det de som stred för liknande ideal, men ofta var det andra saker som drev folk – oftast mindre idealistiska ideal. Då han gjorde ansats att ta av sig masken såg hon förväntansfull ut, och la undan sin tekopp. Oblygt steg hon upp, och rörde försiktigt vid sidan av hans fjällbeklädda huvud med fingrar som tycktes ha en inre värme.‘Du är fantastisk.’ hörde hon sig själv säga lite förundrat, och menade det, för hon hade inte trott hon skulle ha privilegiet att möta en drake ansikte mot ansikte. Gudarna visade henne många saker, men inte att hon skulle möta en av drakarna som det nu fanns så få kvar av i världen. Hon kom på sig själv, och tog undan sin hand för att sätta ned sig igen, ett ursäktande leende på läpparna.
‘Skrämmer mig?’ frågade hon. ‘Kanske lite, men mest är jag förundrad. Jag visste att du var speciell, med eld inom dig, men inte helt säker på hur speciell. Bara gissningar intuitioner, som är svåra att tro på ibland.’ hon drog lätt efter andan som för att samla sig, svårt att ha en helt vanlig dialog med tanke på hans ovanliga utseende.‘Så, du hoppas på att finna vänner och heder i detta land, men säkert måste saker vara annorlunda nu sedan du var här sist?’ gissade hon.
-
Han byter tillbaks till sin mänskliga skepnad och ser nu allvarlig ut, ‘mitt slutmål är att kunna skapa ett säkert land för mitt släkte, där vi kan leva utan att behöva oroa oss för att bli jagade och kunna bygga upp vårt släkte igen och jag är villig att slåss för den saken och jag tror att detta land är en bra plats att börja bygga allianser för att förverkliga mina planer, och allt jag hört om den styrande familjen här är att de är ärofulla’
Hans ögon låser sig med hennes igen och man kan nästan se elden som brinner inom honom där, ‘ja det har ändrats en del sedan jag var här sist, betydligt mer civiliserat ‘ och han låter allvarlig igen ‘ kan du introducera mig till dem jag bör känna här i staden, och hjälpa mig att hitta en bostad?’
-
Gerdas blick studerade honom nyfiket, de flesta brukade reagera på hennes närvaro på något vis men denna… ja, drake… verkade ha ett hårt skal. Men att ha en mäktig krigare som han allierad som han på sin sida vore en bra sak, en bra sak för Frostheim och en bra sak i gudarnas ögon.
‘Jag är säker på att kungafamiljen Ulfhedna är mer än villiga att hjälpa dig bygga ett säkert ställe för ditt släkte, i gengäld mot din hjälp att skapa fred i landet.’ förkunnade hon, det kunde hon säga med rätt stor säkerhet.
‘Du kommer få se själv, snart, att ni nog har många lika värderingar.’ hennes grågula ögon betraktade honom lite, och då han värmt sig av hennes te reste hon sig och gestikulerade honom att följa med honom.De kom ut i vintervädret igen, men under tiden de suttit inomhus hade solen stigit upp ordentligt och det var nu varmare.
‘Frostheim och Kaldrland har förändrats, precis som du säger. Sedan Audsigil Ulfhedna blev konung har Kaldrland försökt stifta fred och handel med grannländerna, snarare än vägen av plunding och våld.’ konstaterade hon då hon gick bredvid honom, hennes röda hår mer tydligt i solens sken.
‘Men Turin Hrafn och hans allierade som leder upproret mot familjen Ulfhedna representerar en del av befolkningen som vill ha tillbaka det gamla, det ociviliserade du talade om. De är inte öppna för nykomlingar i detta land.’ hon gick några steg till, innan hon höjde blicken.‘Och här kommer min kusin, drottning Ranghildr.’ konstaterade hon, som om hon väntat sig det, då hon såg drottningen vandra på gatorna inte långt borta, kanske i ett försök att komma bort från styrandets bördor en stund.
‘Min drottning, det är någon här du borde träffa!’ sa hon i form av hälsning. -
Som vanligt brukade Ranghildr röra sig på morgonkvisten. Ett perfekt tillfälle för att slippa undan både plikter och folk. Fast inte idag tycktes det. En liten suck lämnade hennes läppar. Fast kanske var det lika bra att inte vara ensam med sina oroliga tankar. Alla i hennes familj var utanför Frostheim nu – och hon en rastlös krigare kvar att sköta riket.
“Ah, völva! Om vi nu ska lägga titlar på våra hälsningar” sa hon med ett roat leende med ett flertals ärr i ansiktet. Speciellt ett som löpte från pannan över hennes högra ögonbryn och näsrygg. Det bronsröda håret var något mörkare och nästan brunt på äldre dagar, men hade fått mycket grått de senaste åren.
“Och en främling har du med dig också, det är ovanligt dessa dagar.” konstaterade Ranghildr och snirklade loss sin ena hand ifrån sin ficka för att räcka fram den som en hälsning.
-
Gerda log lite över sin kusins sätt att vara och svara, inte som drottningarna i syd och knappast som de flesta drottningarna i Kaldrland heller. Hon hade en eldsjäl hon också, inte helt olikt draken som kommit i hamn.
‘En respekterad drottning bör alltid mötas på ett respektfullt vis.’ konstaterade hon bara lite officiellt, men på ett familjärt och vänskapligt vis.
‘Nå, låt mig se på er.’ sa hon och gick fram för att studera drottningen, en hand på hennes kind, vände hennes ansikte sida till sida.‘Så hel och behållen som du blir, såren har läkt bra.’ konstaterade hon, många av dem hade hon arbetat på själv. Det hade nästan blivit tradition att Gerda lappade ihop Ranghildr och hennes familjemedlemmar. Sedan rättade hon på sig, och såg över axeln mot Fredryl.
‘Njords vindar har fört en krigare till vår hamn, förbi Svartfåglarna och bortom dödlig fara. En krigare vars öde jag tror kommer bli sammanlänkat med vårt. Låt mig presentera Fredryl Eldhjärta, och detta är drottning Ranghildr Ulfhedna. Han söker ett nytt hem, där han kan börja ett nytt liv.’ -
Fredryl böjer knä och bugar sig framför drottningen som är tradition där han kommer ifrån och väntar på att hon ska erkänna honom han kan känna den inre styrkan hos henne och känner sig nöjd med sitt val att komma till Kaldrland han lyssnar på de två kvinnorna små kivas med varandra och han ler smått medans han väntar
-
När kusinen tog tag i hennes ansikte grimaserade hon för att försöka bryta sig loss ifrån greppet. Inte direkt nöjd över att hon höll på där – så öppet. Bland främlingar.
“Vid Hel, sluta nu!” röt hon ifrån och korsade sina armar ilsket, för att sedan nyfiket låta blicken vandra mot främlingen som snabbt var nere på knän och gjorde en liten gest framför sig för honom att ta sig upp – sådan etikett hade aldrig varit något som hon var bekväm med.
“Angenämt!” sa Ranghildr och placerade istället en av sina händer på sin höft medan hon hummade lite lätt över tanken till nya personer i Frotheim – lite uppfriskande.
“Ett nytt hem minsann? Och du tänkte att extrem kyla är ett perfekt hem?” skrockade hon.
-
Gera var nog den enda kvinnan förutom Ranghildrs make som kunde ta Ranghildrs utbristande så lättsamt. Hon log bara, klappade drottningen lätt på kinden innan hon släppte taget och ställde sig sedan ett steg ifrån henne så de båda kunde se på riddaren i sin skinande rustning.
‘Se, han knäböjer till och med. Vi har med en ovanligt belevad och uppfostrad man att göra.’ skrockade Gera lite, med tanke på jarlarna som oftast var för stolta för sådana gester.
‘Extrem kyla rår inte på denna man. Han har gudarnas eld inom sig.’ sa Gera, och orden var inte helt metaforiska även om hon inte sa det i så tydliga ordalag.
‘Jag är säker på att han har en roll att spela i kriget, om ni drottning Ranghildr kan ge honom det han önskar.’
You must be logged in to reply to this topic.