- This topic has 59 replies, 3 voices, and was last updated 1 år, 2 månader sedan by
Amdir.
-
Att ha övertaget, var något som Sera alltid strävade efter och det var inte svårt att se att han åtminstone trodde sig ha övertaget över henne. Lite oväntat kanske, böjde hon sig fram för att greppa tag i hans haka med sina lena fingrar och strök hans sträva skägg något. Det dröjde inte några sekunder ens, innan hon lät sig korsa det sista avståndet mellan dem båda för att ge honom en djup kyss. Hon drog sig tillbaka sedan med ett smackande ljud, fortfarande med handen om hans haka och lät inte blicken vika.
“Nu är vi kvitt.” påpekade hon för att sedan granska honom, det var svårt att inte riktigt fastna i hans vackra ögon men hon hämtade sig snart och drog lätt efter andan.
“Tror du mig?” frågade hon sedan, nästan lite tveksamt. Som om hon inte var säker på om hon skulle skynda därifrån eller inte.
-
Noah
Han hade inte förväntat sig att kvällen skulle sluta såhär när han lämnat värdshuset på andra sidan staden med sina kamrater. Men han skulle verkligen inte klaga. Det här var en bättre kväll än väntat.
Kvinnan var tilltalande, inte riktigt hans typ kanske, men söt på ett lite skrämmande sätt med de där isblå ögonen. För att inte tala om oförutsägbar…. och lite galen. Varför hamnade han alltid tillbaka till smått galna fruntimmer? Han visste varför, de var roligast. Aldrig tråkiga och de önskade sällan något annat av honom än en trevlig stund. Vilket fungerade alldeles utmärkt för honom.
Han blev faktiskt förvånad när hon så plötsligt lutade sig fram och kysste honom. Det tog en sekund innan han kunde registrera vad som hände och kunde besvara kyssen. Han märkte att han påverkat henne något ändå. Kyssar, det kunde han.
Han flinade större och drog med tummen längs läppen innan han slickade sig lite retsamt om läpparna.” Inte ens i närheten….”
Svarade han skämtsamt och flinade retsamt igen innan han skrockade lågt. Han sneglade sig om i rummet och funderade över hennes fråga. Han drog fingret över byltet med vapnen som låg på bordet. Han visste inte vad han skulle tro. Hon såg inte ut som någon prinsessa, hon talade inte som en sådan. Hon stal smycken och äpplen ur gamla damers korgar och hon kysste främmande karlar från slummen.
” Jag tror på att DU tror på det. Att du är en prinsessa. Jag vet inte vem du är riktigt, eller vad du gör här. Men tro mig Lilla fågel. Jag är inte en person som har rätt att döma någon. Eller snoka i någons privata affärer. ”
Han höjde händerna ursäktande, som i en avvärjande gest. ” Men jag är inte heller någon som vänder ryggen till en kvinna som behöver hjälp. Jag har ett rum, du är välkommen att dela det för natten. Du har ätit mat, det finns ett ombyte kläder som kanske passar.. . och sen OM du kanske skulle vilja visa din tacksamhet…. tja….”
Han flinade retsamt och viftade skämtsamt på ögonbrynen. Han skrattade sedan när han såg hennes något chockade, eller eldiga uttryck och han skrattade mer roat. ” Oroa dig inte. Smycket är betalning nog….”
-
En fnysning lämnade Seras läppar. Förnärmad över att han inte trodde på henne och irriterad. Varför skulle hon ens ljuga? Frågan var om det ens var någon som skulle komma på hennes historia. Trots allt, den var otrolig.
“Tror du att jag är Saga?” frågade hon sedan, som ett förtydligande men suckade sedan lite lätt. Åtminstone hade hon ett husrum, mat och… Hennes tankar gick snabbt till hans charm och fick en rodnad att smyga sig fram på hennes kinder. Det passade sig förstås inte, men samtidigt var det längesedan hon hade fått en sådan värme. Som hon tvingat sig själv att sänka garden.
Hon harklade sig något, när hon insåg att hon fastnat i sina egna tankar och gav honom ett ursäktande leende innan hon drack en liten sipp från glaset igen. Hennes sätt, väldigt inövat och fint. En nöjd suck lämnade hennes läppar.
“Kanske en vinflaska på rummet?”
-
Noah
Han såg på henne med ett litet skratt. ” Jag kanske kan tro att du är Saga… men en prinsessa.. som är utan sin magi och tydligen på flykt.? Jag vet att jag inte har sådan tur. ..” Han blinkade roat mot henne och flinade sedan något större. Hon måste väl ändå höra hur det låter?! Påstående var nästan för bra för att vara sant, men också för bra för att vara påhittat. Lite galen, så måste det vara. Hon var lite galen helt enkelt. Men sen när hade han emot lite galet?
De bästa planerna och äventyren var alltid lite galna. Då hon föreslog vin på rummet sken han upp om möjligen ännu mer och slog ut med armarna. ” Så ska det låta! “. Han reste sig upp och gick till bardisken längre bort. Efter en stund återkom han med en flaska vin i handen och två glas. ” Kom..”Han ledde vägen in längre bak i värdshuset till en smal trapp som nästan gick att missa. Trappan ledde till en smal korridor med endast ett par rum. Trots värdshuset minst sagt sjabbiga nedervåning så verkade övervåningen vara i bättre skick. Väggarna var målade i vackra varma färger och där nedervåningen hade varit sliten så verkade den här korridoren helt nygjord. Den smala korridoren var också utformad att knappt två personen fick plats bredvid varandra. Han ledde dem till en av de få dörrarna och fiskade flinkt upp en nyckel. ” Välkommen in..” Hälsade han henne och gjorde en överdrivet vänlig gest då han lät henne kliva först in. Rummet var inte så stort men det fanns allt som behövdes. En säng, ett litet bord med ett tvättställ, ett litet bord med två stolar. Fönstret vette ut mot en gränd utan insyn. Precis som korridoren utanför var rummet i fint skick och också målat i klara, varma färger av gult, orange och rött. I ett hörn låg hans enkla packning, på sängen låg en bok uppvikt med ryggen uppåt, som han lagt ifrån sig den på ett sätt att ta upp och fortsätta läsa. Annars fanns det inte mycket som skvallrade om att någon bodde här. ” Jag får ursäkta röran..” sa han skämtsamt då han klev in efter henne och stängde dörren samtidigt som han balanserade vinflaska och två glas.
-
Blickarna som följde Sera när hon reste sig upp och rörde sig efter Noah var både avundsjuka och nyfikna. Inte för att Sera brydde sig så mycket om det – hela hennes liv hade bestått av personer som tisslade och tasslade bakom hennes rygg. Många personer tycktes tro att en blick både kunde mörda, bränna eller få någon att ändra sin åsikt. Bara tanken var skrattretande. Det var något elegant över sättet som hon gick och hon rörde sig in till en av stolarna för att skaka på huvudet åt hans skämtsamma vis.
“Den enda röran här är väl du?” frågade hon med ett höjt ögonbryn och en skarp tunga, en som snarare svarade direkt än att vänta och tänka efter. Hon nickade mot glasen, lite uppmuntrande att få vin snabbare. Kanske skulle det underlätta saker och ting?
“Så, du går med på att hjälpa mig?”
-
Noah
Hennes kommentar om att han skulle vara röran fick honom att skratta högt, rakt ut. ” Ja.. kanske har du rätt. ” han skakade på huvudet och gick fram till bordet för att ställa ifrån sig det han var på. Han hällde upp ett varsitt glas vin och räckte det till henne. Han iakttog henne en tyst stund innan han tog en klunk av vinet.
” Hjälpa dig? Med vad? ” Frågade han tillslut och la huvudet på sned. Han gav henne en frågande blick först innan hans leende sakta förvandlades från ett vänligt frågande till ett mer retsamt. Hon tog en djup klunk av sitt vin och väntade på hennes svar. När hon inte verkade ge något först ställde han ifrån sig glaset på bordet och la armarna i kors innan han lutade sig mot bordet. Bättre att låsa fast händerna innan han gjorde något han ångrade. Han hade aldrig direkt haft svårt med kvinnor men den här fisken verkade frivilligt hoppa upp i båten. ” Du har inte bett mig om någon hjälp. Faktum är att du inte bett mig om något alls förutom vinet där och att jag ska tro på att du är galen…” Han skrattade lätt och nickade igen. ” Och med det kan jag bistå min dam..” svarade han och bugade sig i en spelfull gest som han så många gånger sett tjänare göra till sina herrar. Han såg upp på henne med de mörka, retsamma ögonen.
Den här kvällen hade verkligen tagit en annorlunda vändning. Han kunde inte riktigt bestämma sig om han helt tyckte om det. Hon var charmig, speciellt när han fick de där smått mördande blickarna och han kunde inte förneka att hon var söt. Men han kunde inte förneka den där varnande kalla kåren som gick längs ryggen. Den som sett till att han överlevt livet han levde hittills. Kalla det ett sjätte sinne. Men han hade lärt sig en dyrköpt läxa för länge sedan att inte ignorera varningarna.
-
Hans fråga fick henne att fnysa, hjälpa henne… med vad? Vad fan trodde han själv? Hon hade ingen magi… ingen säkerhet… inget… riktigt liv längre. Faktum var att det tog henne mycket kraft att inte gnissla tänder, eller slå näven i bordet så att glasen skramlade till. Hon suckade till.
“Nå, hjälper du mig finna min magi igen?” frågade hon, rak på sak. Lite rädd kanske, för att vara ensam med sin sanning igen. Något som hon absolut inte ville. Hon drog lätt i sina kläder, medan hon lät blicken vandra mot fönstret och dess horisont. Lite försvunnen i minnen och vad som kunde vara.
“Det är… i alla fall ett äventyr, det kan jag lova.”
-
Noah
Han höll fortfarande armarna i kors och iakttog henne noggrant där hon satt på andra sidan bordet. Hennes rörelser, ansiktsuttryck och blickar. Han undrade faktiskt vad hon ville just honom? Han trodde inte att något hände på slumpen. Det fanns någon mening med att hon satt här med honom men vad kunde det vara? Hemligheter, det hade hon. Och hon ljög en del också. Men vad var sanning och vad var lögn?
” Och vad får jag för det förutom ett äventyr? ”
Frågade han lika rakt på sak. Om han nu skulle låtsas att hon talade sanning. OM hon gjorde det så borde ju hans hjälp ändå vara värt en hel del.
” Och hur -hittar- man din magi igen då? Hur blev du av med den? Jag vet inte om du förstår det här men de allra flesta människorna går inte runt och är magiska. Eller tappar magin vad jag hört… ”
Han la huvudet lite på sned och hällde upp mer vin till sig själv och tog en klunk.
-
Det fanns en brännande rodnad där på hennes kinder, för faktum var att hon själv inte visste svaren på hennes frågor. Hur vid Sharah hittade man hennes magi? Var det ens möjligt att tappa den? Hon suckade djupt och grävde ner sitt ansikte i sina händer, försökte hitta någon slags lösning på det hela och hon drog ett litet andetag.
“Till Karm, till Leoric… den II, furste och snart viseroy över Eltram…. Han kan säkert ge dig något för besväret…” påpekade hon med ett svagt leende för att sedan dra handen igenom det kortklippta håret.
“Eller var det något annat du hade tänkt?”
-
Noah.
Han såg på henne då han ställde sina frågor. Hur uppgiven och frustrerad hon verkade. Han hade den inverkan på kvinnfolk och han kunde inte låta bli att flina till lite roat. Men det här var annars en ändå rätt allvarlig stund.
Han hade frågor och ville inte förbinda sig till något egentligen. Han levde ett rätt bra liv här för stunden och hade inte haft några planer på att lämna stan inom en så snar framtid.
Rodnaden klädde henne fortfarande och han drack några klunkar av vinet. Då hon förklarade vart det skulle ta vägen ville han inte visa sin nyfikenhet. Kunde hon verkligen introducera honom för fursten?! Äventyret lockade och drog i honom.” Du har verkligen smutsiga tankar du…. ge mig lite mer erkännande ändå. Ser jag ut som en man som måste utpressa kvinnor för sitt sällskap? ”
Han fnös något och viftade bort det. ” Vad ger jag för intryck egentligen…. det är som en kniv i bröstet…”
Han flinade retsamt mot henne och skakade sedan på huvudet.
-
En liten fnysning lämnade hennes läppar och hon skakade på huvudet, något som innan alltid hade låtit hennes hår slå henne i ansiktet, och oftast personen hon diskuterat med. Men inte nu… Inte med det korta håret. Men åtminstone höll det värmen i schack och det var svårare att känna igen henne.
“Om du vill att jag ska säga att du är snygg, då får du nog gräva djupare.” påpekade hon med ett litet roat skrockande för att luta sig mot sina armar för att se på honom med ett fundersamt leende.
“Jag kan se att äventyret lockar dig, kom igen nu. Det är många rikedomar som du kan nå…” fortsatte hon viskandes, nästan lockandes.
-
Noah
Han skrattade roat då hon sa att han fiskade efter att få höra hur snygg han var. Han skrattade gott åt det och blinkade åt henne. “Jag behöver inte höra det, jag vet det…” Han retade henne så klart och lipade lite retsamt. Han kunde inte låta bli, det låg trots allt i hans natur.
Han drack några klunkar av vinet och snurrade på glaset i handen och funderade över det hon sagt. Han satt tyst en stund innan hon återigen försökte locka honom till äventyret.
” Låt mig tänka på saken….” sa han tillslut. Varken ett jag eller ett nej. Men mer än så kunde han inte ge henne på rak arm.
Han behövde också ta reda på hur sanningshalten i hennes historia var och han hade inte överlevt så här länge genom att slänga sig blint in det ena eller det andra. Inte ens när det gällde en vacker kvinna.“Berätta hur du hamnade här. Och varför i hela friden du ser ut som en pojke i håret. Jag minns inte att du någonsin haft sådan frisyr..” han la huvudet lite på sned. ” Men alla frisyrer klär en skönhet så oroa dig inte över en sådan sak..”
-
Irriterat fnös hon och drog handen över huvudet för att lugna sig själv, inte lika skön känsla nu med det korta håret. Istället drog hon ett par djupa andetag och såg på mannen med en uppgiven blick.
“Det är en lång historia och jag vet inte riktigt vart jag ska börja.” påpekade hon och sedan gjorde hon en gest framför sig. Från början var väl det enda rätta?
“Jag…. har alltid velat fly mina plikter. För att vara ärlig kvävde de mig. Vilket gjorde att jag skapade Saga. Min mor, drottning Akila Tenír, är besatt av demonen Lloth. När jag till slut fångades av hennes vakter och fördes framför henne… något inom mig försvann. Magin är borta. Lyckligtvis lyckades jag att fly tillsammans med den forna generalen. Men jag ville inte bli så lätt igenkänd och därav…” förklarade hon och gjorde en gest över sitt ansikte. Försiktigt såg hon på honom, lite rädd för att han inte alls skulle tro på henne.
-
Noah
Han lyssnade tålmodigt till hennes historia och drack av vinet. När hon nämnde en demon satte han nästan i halsen och harklade sig något innan han fyllde på sitt glas igen och reste sig från stolen och gick lite fram och tillbaka i rummet.
” En demon säger du…. ja men det lät ju verkligen som ett äventyr säkert att blanda sig i! ” han såg på henne som om hon vore komplett galen. Han gick en stund till fram och tillbaka innan han stannade vid fönstret, lutade sig mot fönsterkarmen och såg ut genom fönstret en stund. Han stod tyst en lång stund med en rynka i pannan. Hon hade sina minnen från Caras… men han hade också sina. Att vara utan magi i ett rike fullt med magiker hade ju trots allt satt sina spår och han var ingen nybörjare när det kom till saken. Om det hon sa var sant och en demon var iblandad i hennes öde på något sätt så vart äventyret plötsligt ett väldigt mörkt sådant. Han smekte juvelen i fickan hon använt för att stödja sin historia. Han ville säga nej, spendera natten med henne och skicka iväg henne som han gjort med så många. Men varför sa hans magkänsla honom något annat? Han hade aldrig ignorerat magkänslan men all logik sa åt honom att skicka iväg henne.” Du måste vara trött. Låt oss sova istället… jag hoppas du inte gett mig mardrömmar nu med ditt prat om Loth” .Han gav henne ett roat litet leende och nickade mot sängen. “Jag kan ta golvet. Men tro inte att det blir en vana….” . Så tömde han sitt stop och drog av det lite tjockare täcket och bäddade en plats åt sig på golvet. Han kastade en filt på sängen för henne att ha om sig innan han började att dra av sig skor, bälte och lägga upp vapnen han på något vis haft dolt på sin person. En redig lite samling av dolkar och knivar. Han misstänkte att hon hade en och annan på sig hon skulle sova med så helt obeväpnad ville han väl inte heller vara. Men att sova med dem alla skulle knappast vara bekvämt, eller praktiskt för den delen. Han drog av sig kläderna på överkroppen och flinade lite.
“Du måste inte tjuvkika. Jag har inget att dölja…för all del ta dig en redig titt” . Han skrattade lite skämtsamt. Kroppen var täckt av små och större är här och var. Men inget som stack ut egentligen. Han hade klarat sig rätt bra trots allt med tanke på hans yrkesbana. -
Ännu hade han inte sagt nej och det gav Sera en gnutta hopp. En dåres hopp. Lite omedvetet drogs blicken mot honom när han ordnade en plats åt sig själv på golvet och hur han så enkelt fick fram alla de knivar som gömts innan. Det var som att se på ett magitrick. Hon skakade lätt på huvudet när hon märkte att hon hade fastnat med blicken på honom och en liten harkling lämnade hennes läppar medan hon lät blicken vandra vidare.
“Mardrömmar? Nå se inte de som en inbjudan att hålla min hand under natten!” påpekade hon för att ta tag i filten, hålla bort den ifrån sängen och slog med den i luften i ett försök att få bort smutsen. Dammet som kom ifrån den fick henne att hosta till och rynka lätt på näsan.
Blicken vandrade ner mot sängen. Knappast som om den skulle vara allt för ren heller, men det var en säng. Mer än vad hon hade hoppats på. Hon satte sig ner på sängkanten och sjönk ner lite i madrassen för att lägga ena benet över det andra för att få av sig sina långa läderstövlar.
“En redig titt? Det skulle nog behövas för att se din kuk, hm? Så liten som den verkar vara.” svarade hon honom sedan med ett snett flin och en blinkning med ena ögat innan hon slängde stövlarna på golvet och lade sig i sängen med filten över sig.
-
Noah
Han såg på henne där hon bökade runt med filten och synade sängen som om gathörnet hade varit en mysigare plats att sova på. Han kunde inte låta bli att flina och skratta lite lågt åt hennes svar. Det var som ett trotsigt småbarn flyttat in i hans rum men samtidigt uppskattade han det livliga sällskapet.
Han fnös bara då hon talade så nedsättande om hans stolthet och himlade med ögonen. ” Jag ger det några dagar…. sedan är det du som ber mig att ta det varligt..” Han skrockade lätt då hon drog filten över huvudet och lämnade honom ensam med sina nu inte helt rumsrena tankar.
Det tog ett tag för honom att somna och han låg länge och lyssnade till hennes djupa andetag innan han också drogs med i en djup sömn.Han var ingen morgonmänniska men han vaknade ändå före henne. Kanske hade hon inte fått sova ordentligt på ett tag och han tvekade innan han lämnade henne ensam för att ordna med lite affärer innan det var allt för mycket folk ute på gatorna.
När han återvände så var det med en famn med kläder och något att äta. Han såg att hon fortfarande låg kvar och skrattade lågt för sig själv. Han lämnade kläderna på fotändan av sängen och började stöka runt i rummet för att med “vanliga” ljud väcka henne. Utanför började staden vakna till liv igen så det var ju inte som om det var knäpptyst. ” Hur kan du sova med allt det här runt dig? ” frågade han med ett skratt då han märkte att hon började komma till liv.
“Upp och hoppa… jag har ordnat med kläder och mat åt dig. Jag väntar där nere..” Mer än så sa han inte förrän han lämnade rummet med en nick för att ta sig ned till värdshusets samlingssal istället. -
Vanligtvis var det Sera som var uppe tidigt, sällan att hon ens fick en nattsömn men något hade fått henne att sova längre och lite förtvivlad och skrämd av rösten drog hon bort filten i ett ryck. Handen var hårt kring sin kniv men när verkligheten kom tillbaka kunde hon inte rå för att le lite ursäktande mot mannen och hann inte ens svara honom innan han hade rört sig ut ur rummet. Snabbt hade hon rest sig ur sängen för att se mot hon kläderna. Bättre än de trasorna hon hade innan.
Innan hon öppnade dörren kastade hon en blick över axeln för att se på sig själv i spegeln. En enkel klänning, något urringad både fram och bak, men vad hade hon väntat sig när en man valde kläderna? Inte för att hon var obekväm med det. Ett litet skratt lämnade hennes läppar och hon lade manteln över hennes axlar, knäppte den och tog sin kappsäck och spjut i ena handen.
“Tack, vad är jag skyldig dig?” frågade Sera med ett snett leende för att slå sig ner där Noah satt för att sträcka sig efter ett äpple och tog en hungrig tugga.
“Och har du tänkt över mitt förslag?”
-
Noah
Han såg upp på henne då hon kom ned för trappan och kunde inte låta bli att le ett varmare leende åt henne. Hon hade den där bestämda uppsynen, trumpna minen. Hon påminde om en envis lillasyster. Fast ändå inte.
Han var tvungen att skifta sig lite i stolen och ryckte på axlarna.“Att jag får vara där när du kommer ur den där klänningen. Jag visste att jag borde valt byxor och en stor skjorta. Du kommer ju vända vartenda huvud efter dig på gatan. ”
Svarade han med ett retsamt leende. Han tog själv en tugga av äpplet och tuggade det i en lugn takt utan att svara henne. Hade han bestämt sig? Tänkt klart. Hela hans förnuft sa åt honom att tacka nej, Nej…NEJ! Men lik förbannat när han öppnade munnen så hörde han sig själv säga. ” Jag är med…varför inte. Jag måste ju få det du är skyldig mig..” han blinkade retsamt och reste på sig från sin plats. ” Jag har några saker jag måste avsluta dock. Rummet är betalt några dagar till. Jag hämtar upp dig här när jag är klar.” Det var inte ett förslag.
Så gav han henne en uppskattande blick och höjde retsamt på ögonbrynen några gånger innan han med ett litet skratt lämnade det lilla värdshuset för att ta hand om några affärer innan han kanske gav sig ut på sitt livs största misstag. -
Lite osäkert vandrade blicken mot den stora uret som fanns på handelsgillets byggnad. Den stora visaren närmade sig hel och snart skulle klockorna slå för att göra alla medvetna om att den var fem. En tid när Iselems befolkning vanligtvis vaknade till igen när värmen hade börjat försvinna och man kunde se både barn och vuxna röra sig ut på både torg och gator igen. Perfekt tid för att ta sig ifrån staden obehindrat och inte väcka allt för mycket uppmärksamhet.
Så klart han inte kommer. Vad hade Sera egentligen väntat sig? Att han skulle tro hennes historia? En liten fnysning lämnade hennes läppar, irriterad på sitt egna naiva sätt. Som alltid när hon var nervös rörde hon sina naglar. En dålig vana, men svårt att helt sluta med när hon var nervös. Tänk om han hade sagt till vakterna. Trots allt fanns det en stor peng på hennes huvud och han var inte den ärligaste mannen hon kände.
Någon minut till. Uppmanade hon sig själv för att sedan svälja nervöst. På sig hade hon en vacker mörk kappa som hon stulit med vita broderingar och under en enkel vit klänning som inte avslöjade allt för mycket av hennes hud. På näsan hade det dykt upp en hel del fräknar när hon spenderat mesta delen av sin vardag utomhus i solen till skillnad ifrån innan när hon hade näsan tryckt mot någon bok eller annat tråkigt.
“Vid Hel…” svor hon för sig själv.
-
Noah.
Det hade tagit lite tid, mer tid än han önskat faktiskt att knyta ihop de lösa trådarna han hade runt om i stan. Men det hade varit värt det, verkligen. Några tjänster hade han krävt in, andra hade han besökt i avsikt att göra det klart och tydligt att han en dag skulle kräva in dem.
Han fann henne där de kommit överens om att mötas och han log stort då han hörde hennes missnöjda muttrande.
“Den som ber ska motta..” svarade han likt prästerna gjorde under de många ritualer de kunde leda. Han skrockade lite lågt då han såg hur hon svängde om och han sträckte lite på sig. I varsin hand höll han tömmarna till varsin häst. En tjänst han trots allt krävt in under dagen, en mycket välkomnande sådan.
“Inte visste jag att du saknade mig så Lilla fågel. ” retades han vidare med en glimt i ögat.Han hade redan säkrat sin packning vid den ena hästen och gav henne tömmarna till den andra. Hon hade inte mycket tillhörigheter med sig så det tog henne inte lång tid att stuva undan det i sadelväskorna men likt henne ville han inte slösa allt för mycket mer tid här. Han tog sig upp i sadeln och drog sjalen kring huvud och ansikte. Den skulle skydda inte bara mot väders makter utan även att bli igenkänd av de han önskade att inte bli igenkänd av. Han såg att hon gjorde detsamma och tillsammans manade de sedan hästarna ut genom porten och bort från staden.
Mot äventyret – tänkte han tyst för sig själv. Eller mot döden.. tiden och turen skulle väl få utvisa vad som skulle vara sanningen.
Han höll en lugn och jämn takt med henne över det karga landskapet. ” Jag tycker ändå klänningen jag valde passade dig bättre. Men.. allt klär ju en skönhet. ” han flinade större, något retsamt mot henne. Han hade ju ingen aning om hur lång resan skulle bli men han kunde ändå inte låta bli att reta henne lite. Hon var ju så tacksam att reta och hon fick de sötaste miner när hon var arg.
You must be logged in to reply to this topic.