- This topic has 149 replies, 2 voices, and was last updated 1 år, 10 månader sedan by
Beckan92.
-
Mico var tacksam att det gick så snabbt för henne och utan någon fråga om hur det kunde gå så snabbt så hoppade han upp på hästen och red iväg med henne. Han såg över axeln några gånger, men byn verkade smart nog att inte besvära dem något mer. Talet igår hade nog gjort sitt. Han red med blicken låst framåt sedan en bra stund, tills de var ute ur byn och hon började prata, så han vände uppmärksamheten till henne.
“Vad du ser är i själva verket kvarlämningar av en person som hade värderingar. Det kan verka lite rörligt, men det är för att jag håller fast i en person jag inte längre är.” Han ryckte på axlarna och vände blicken framåt, då ämnet pratades lättast om när han inte behövde se någon i ögonen. “Min filosofi är ganska enkel däremot, jag tror det är resten av världen som komplicerar saker. Ditt liv är inte mer värt än mitt, jag har rätt att skydda mig lika mycket som vilken annan person i världen har rätt att skydda sig själv, oavsett vem du är.” Han tystnade för ett ögonblick. “Dig i sammanhanget är varje dödlig individ och inte dig specifikt, Tapara.” Han vände blicken åt henne, tonläget lite roat precis i slutet. Men det blev snabbt allvarligt igen.
“Grundpelarna för den jag var, var även de ganska enkla. Alla levande förtjänar en chans. Alla döda har betalat för vad än de gjort. De dömda förtjänar förklara sig. Men i slutändan, regeln som överskrider alla, ta det liv vars frånvaro bevarar två.” Han skrattade till lite tyst och skakade på huvudet, innan han sänkte det och släppte ut en suck.
“Ingenting är så enkelt däremot. Det är lätt att ha regler att leva enligt, men det är svårt att leva enligt dem. Ibland väcks en instinkt i mig, någonting gammalt, men många gånger lyckas jag hålla det begravet.”
-
Han svarade på ett sätt hon inte riktigt väntat sig, ärligare och lugnare än hon väntat sig även om hon borde ha lärt sig att denna man alltid gav henne svar hon inte kunde förana. Han verkade ha varit med om saker inte ens hennes mardrömmar kunde innehålla vilket på något sätt tyngde henne. Där de red framåt lät hon bara blicken snegla mot honom då och då medan öronen stod på helspänn. Analyserade det Han sade men kunde inte riktigt förstå innebörden av exakt allt. “Du ser på något sätt livet som likvärdigt men din livsstil får dig att motsäga det, men ja. Moral och livskoder är svåra att hålla helt och hållet.” Hon hade ingen kod, inget hon levde efter utan tog dagen som den kom. Hon sörjde inte liv men ville heller inte slösa onödigt blod. Hon hade levt med människor och uppskattade deras sällskap men förstod inte helt deras agerande i livet. Hon var en ensam varelse som tittade in på en livsstil hon själv inte kunde dela och hade ingen som visade henne hur hon skulle leva sitt mer än bland skuggorna. ” själv är jag en drake, mer värd än allt på denna jord” Hon sträckte på sig stolt men skrattade sedan högt då detta var ord hon inte trodde alls på vilket kanske var ytterst konstigt. Hade hon levt med andra drakar kanske detta skulle ha varit hennes tankar. Hon hade hört historier om drakar, hur de ödelagt städer på bara minuter men hon hade aldrig ens haft tanken. Hon började inse vilket slösaktigt liv hon egentligen haft, hur passivt och skyddat det varit där människan styrt henne och hållit henne gömd. “Har du någonsin varit kär?” Hon rodnade lite åt frågan men den hade gnagt länge i hennes bakhuvud. Hur erfaren av livet var han egentligen? Hade han hamnat där han var på grund av saknad av kärlek?
-
Mico vände blicken mot henne och lyssnade först på hennes svar, och sedant allt det andra som följde. Han red tyst en stund, lät allting hon sagt hänga i luften medans han funderade på vad han kunde svara.
“Du skrattar, men det har funnits de som skulle ha bytt sitt kungarike för en drake.” Det fanns en munterhet i rösten som tydde på att han förstod att hon inte riktigt menade det hon sa. Men det var sant såklart. Vilken annan enskild sak, person eller väsen hade ett högre värde än en drake?
“Kär? Vilket svårt ord.” Hans munterhet började flagna när han bytte till ämnet. “Det har funnits personer jag brytt mig mycket om, men jag har aldrig släppt dem nära nog att jag kunnat ta reda på vad känslorna egentligen var. Jag har ägnat större delen av mitt liv uthyrd att döda monster. Jag har blivit skickad tvärs över världen, och alltid för att bekämpa hot som ingen annan överlevt att bekämpa.” Han släppte ut ett enkelt skratt. “Inte det lämpligaste livet att bjuda in kärlek till.”
Han vände blicken mot henne och låste sina ögon att stirra in i hennes. “Varför frågar du? Det är inte så att du faller för mig, och vill veta om jag är tillgänglig?” Hans tonläge var retsam, men han var faktiskt nyfiken på varför frågan togs upp.
-
Tapars misstankar verkade ha en viss grund i sig då hon lyssnade till Micos svar på hennes fråga. Han verkade inte ha haft någon så pass nära att den format hans liv och känslor på det sätt hon sett andra människor utsatts för. Även om hon själv aldrig upplevt kärlek på någon nivå i den utsträckning hon sett människorna hantera dem känslorna så hade hon en viss förståelse i hur det påverkade dem. Människor som upplever kärlek förändras både till något starkare och svagare, de blir ofta mer känslosamma och tappar logikens tänkande. ” Även om du inte haft någon så har jag hört att varje människa har en själsfrände där ute som väntar på en. Du behöver hitta den personen som kan följa med på dina uppdrag.” Hon visste inte varför hon ens försökte med dessa ord och vad försökte hon egentligen med? Trösta honom? Hon visste inte ens om kärlek egentligen var något bra men hon hade samtidigt sett vad som kunde ske med människor som inte hade det i sina liv. De verkade inte vara gjorda att leva ensamma.
När han sedan spände sin blick i henne och ställde frågan började hennes hjärta direkt slå några hårda extra slag vilket fick blicken att slänga sig mot ett träd som nu verkade väldigt intressant. ” Jag… Jag antar att jag ville veta mer om din bakgrund. Kärlek verkar forma människor på olika sätt.” Förklarade hon snabbt medan frågan låg och gnagde henne i bakhuvudet. Varför hade hon ens ställt frågan egentligen? Vad hade den riktiga innebörden varit? ” Men ditt självförtroende verkar det inte vara fel på. Det är bra för mig att veta om jag har någon jag måste be om ursäkt till när du väl retat mig tills jag faktiskt ger igen!” Skrattade hon tillbaka och försökte vänd allt till något lättsamt och inte alls riktat mot henne. ” Någon borde verkligen få ned dig på jorden, ser fram emot att få vara den personen senare.” En tanke slog henne som faktiskt inte var välkommen alls. Han slogs mot monster, reste världen och hon var stark nog att kunna hjälpa honom. Om hon hade följt med honom på hans uppdrag? De kunde hålla varandra säkra? Sakta skakade hon på sitt huvud i ett desperat försök att släppa dem tankarna. Ja han kunde lära henne mycket, saker hon egentligen desperat ville lära sig men dessa tankar var allt annat än behövda. Han var i slutändan en fiende som hon kanske behövde eliminera när allt väl var över. Han kunde utnyttja hennes svagheter på så många nivåer att det var rent av läskigt. Han kunde sälja ut henne till andra hungriga personer där ute som skulle betala multum för henne.
I hennes ögonvrå kunde hon se något prassla längre fram i buskarna och drog direkt sitt svärd. Hon visste att Mico också skulle reagera och sa därför inget. Ut från busken kom en stor varg som ställde sig mitt i vägen och ylade högt, fick hennes häst att rycka till och stanna upp. Sakta såg hon sig omkring men kunde höra fler rörelser i skogen. Ut kom några män med sina vapen och pilbågar dragna men han som stod längst fram hade bara armarna ovanför bröstet. ” Nämen titta killar. Är det där inte en man vi alla känner igen?” Tapara som varit beredd på att de var ute efter henne tittade förvånat mot Mico och höll sitt huvud nu lågt för att inte skapa uppmärksamhet. ” Den där masken kommer vi aldrig glömma. Vår gudinna står oss i tjänst då hon tillåter mannen krossa våra skogar.” Mico måste ha gjort något mot dessa män för de verkade vilja ha någon slags hämnd. ” Mister populär antar jag.” Mumlade hon tyst men höll sin kropp på spänn. Skönt att det inte bara är hon som skapar trubbel för dem båda. ” Han har även med en vacker gåva ser jag! Synd att det inte kommer hjälpa honom ur denna sits.” Han tog ett steg framåt och drog sin yxa som hängde på ryggen. Han var barbröstad med ett stort ärr över sin bröstkorg. För att kyla lite hans kropp bar han ett par läderbyxor och stövlar till, muskler verkade han inte sakna heller då han var nästan ett huvud högre än henne själv. ” Du ger signal.” Viskade Tappara tyst då hon inte tänkte göra något de båda skulle få ångra. Framför dem fanns 5 stycken män och en stor varg. Fanns säkert någon på lur bland träden.
-
Mico skakade på huvudet. “Jag hade inte föreställt mig dig som en romantiker, men jag antar att om man är odödlig så ser man världen men förskönad. Jag tror inte det finns någon för alla, men jag tror att alla förtjänar kärlek, och att den som är redo att göra uppoffringar för en annan, som är ute efter något ömsesidigt hellre än självbekräftande, har störst chans att finna den.” Han varierade mellan att se på henne och vägen de red längst. Desto mer han talade, desto mer distraherad verkade han bli. “Vilket är varför jag nog dör ensam.” Avslutade han med en svagare röst medans han vände blicken åt sidan där ljudet kom från.
“Helvete.” Svor han, hans röst för första gången tydligt skakad, kanske ett tecken av rädsla där någonstans. Vargens ylande var för sig obehagligt, men han sökte omgående efter den som sannolikt var i hälen på vargen. Han såg när resten avslöjade sig, och låste blicken mog ledaren som pratade. Mico satt helt stilla på hästen, men talade i en tyst röst åt Tapara, så pass låg att hon inte säkert skulle höra honom, då det viktiga var att de andra inte hörde. En stor fördel med mask var att man inte kunde se läpparna röra sig. Han pratade samtidigt som ledaren, för att inte ödsla tid. “De kommer skjuta mig så fort jag rör på mig, de kommer inte ta någon risk. Spring till träden bakom oss till höger när jag dyker, vi har bara sekunder innan vargen är på oss. Hästarna är heliga för dem, vi kommer tjäna lite tid i paniken.” Han var färdig kort efter ledaren, och talade sedan med en höjd röst som svar.
“Jag kunde inte veta vem av er det var innan jag lärt känna er, och kunde därför inte vara ärlig om varför jag var där, inte ens till dig. Hade jag vetat att det var hon innan det var försent hade jag pratat om det med dig. Hon kom på mig, överraskade mig och jag gjorde vad jag var tvungen.” Han lät ärlig, öm, en aning sorgsen. “Hon var förlorad innan jag ens kom till er. Min arbetsgiva-” Han såg hur ilsken mannen blev och Micos blick fastnade på en väldigt diskret handrörelse, knappt synlig. Mico dök från sadeln så fort han såg rörelsen.
En pil susade förbi honom där han precis varit på sadeln, men två andra skyttar var betydligt skarpare och pilarna susade dit där han var påväg när han dök från sadeln. Innan Mico nått marken hade han en pil i bröstet och en i midjan, och efter att han slog i marken var han knappt uppe på fötterna igen innan vargen gjorde ett språng mot dem. Mico hade inte ens dragit vapen ännu, utan rusade bara helt enkelt mot träden.
-
När till och med Mico verkade vilja fly före än att slåss förstod Tapara ganska direkt att denna situation var allt annat än bra för deras sits. Hon försökte överväga alla de alternativen de hade men inget fanns där hon kunde vända denna situation, inte om Mico själv insåg vad som behövde göras.
” Du måste släppa mig fri Mico.” Var allt hon hann säga innan saker började hända. Hon manade på sin häst framåt men slängde sig sedan in åt sidan i en av buskarna innan hon direkt var på fötter och började röra sig in bland träden. De hade sätt henne som en vacker, fager kvinna så hon hade en chans att ta ut några innan mer problem skulle ske. Dessa verkade vara helt ute efter blod och skulle troligen inte ge sig förrän Micos beblandades med mossan. Hon letade febrilt efter de som gömde sig bland träden och lyckades hitta en som hon tog ut innan han hann ens reagera. Hon var snabb på sina fötter och höll sig hela tiden gömd då de inte räknade med henne, vilket även syntes för det var ingen som riktigt höll sin blick mot hennes håll. Därav fortsatte hon framåt för att mer eller mindre komma runt dem, med ett kraftfullt slag lyckades hon sära huvudet från kroppen på en skytt då dessa troligen var ässet i striden. Ledaren som rört sig i Micos håll såg förvånat bakåt där han kunde se kvinnan slåss mot två av hans män medan två andra redan gett sig efter Mico. Tapara hade inte rakt av överläget men hon kunde hålla dem båda tillbaka och lyckades hugga av ena armen. Tyvärr fick hon ta några knytnävar tillbaka men var hela tiden noga med att inte falla i marken. Hon använde träden till sin hjälp och dansade runt dem på lätta fötter, tröttade ut männen som hade tunga rustningar. Det skrek frustration i deras ansikten då de inte lyckades fälla en simpel kvinna som även slog dem i styrka. De kunde känna musklerna bakom hennes slag när hon svingade sitt svärd.Ledaren insåg att Mico kanske inte var den han behövde ge sig efter först, han hade redan blivit träffad och vargen skulle göra sitt jobb med honom ändå. Kvinnan verkade bli ett större problem än räknat och av någon anledning verkade hon vara ett viktigt byte då handbojorna osade stark magi. Han vände sig därefter om och joggade mot henne, ökade takten den sista biten och gav henne inte ens chans att flyta sig när hans yxa svingade mot henne med en sådan kraft att trots blockeringen flög hon bakåt med ryggen in i en trädstam. Luften flög ur hennes lungor i förvåning men hon använde ändå sin kraft för att trycka tillbaka honom när han försökte få fast henne vid trädet. Han fick använda varje muskel i kroppen för att ens hålla sig stående och hon lät sitt svärd mota honom bakåt för att inte bli träffad. Han lät dock sin yxa svinga flertal gånger och varje gång hade hon svårt att hålla emot. Hans brutala styrka överträffade hennes för stunden och hon fick verkligen ge allt för att inte bli kluven i mitten. Fan detta var verkligen inte bra, denna man var otroligt skicklig och stark, bättre än hon förväntat sig. Ett slag i ansiktet fick henne att flyga tillbaka mot marken där hon rullade snabbt åt sidan för att inte bli träffad av yxan. Näsan hade nu börjat blöda men taktiskt hade hon dragit striden närmare Mico. Hon måste få honom att ta bort handbojorna om de ska ha en rimlig chans! En pil kom flygande som hon snabbt aktade sig för, tvingade henne att nästan kliva in i ledarens famn som fick ett starkt grepp om hennes midja. Kramade om henne så hårt att hon inte längre kunde få luft i lungorna. ” Släpp mig!” Vrålade hon ilsket och borrade sin panna in i hans innan hon slog sig ur hans famn. Han verkade dock bara skratta åt det hela, nästan gilla att någon kunde ge honom en fajt. ”Mico ska allt få titta på med sina lemmar avhuggna medan jag kramar livet ur dig!” Skrattade han högt och gav sig efter henne igen. Tvingade henne hela tiden tillbaka med sina kraftfulla slag medan hon mer och mer kom närmare Mico. Inget verkade gå bra för någon av dem och då hon kunde se hur en spände bågen mot honom igen kunde hon inget annat än att med all kraft slänga sitt svärd mot skytten som piercade honom i magen och fick kroppen att flyga in i ett träd och hänga där. Direkt därefter fick hon ett hårt slag i huvudet som fick henne att bita hårt i marken, kände blodsmaken i munnen men hon hade inte gett upp än. Snabbt upp på benen igen och fick nu istället akta sig för hans slag, dansa runt hans ben medan hon ständigt försökte hålla koll på Mico. ”Du måste släppa mig fri!!” Ropade hon igen i en mer desperat röst innan ett slag träffade hennes mage och hon kved av smärta. Mannen verkade nästan leka med henne nu, njöt av att se henen våndas på detta sättet efter att ha dödat tre stycken av hans män. Ett till slag träffade henne så hon for i marken igen och denna gång hann han lägga sin tyngd på henne tryckte sitt skaft mot hennes strupe när hon desperat försökte streta emot. Kunde känna hur han sakta lade på allt mer och mer tyngd för att verkligen få full kontroll över hennes syresättning, ville troligen få henne att svimma.
-
Mico kunde inte mer än slänga några blickar mot Tapara för att se hur det gick för henne, för medans hon tampades med sina problem, vilka hon var imponerande talangfull med, var Mico jagad av en varg. Det kändes litet i jämförelse, men han hade inte börjat striden väl. Han kunde såklart ducka bakom träd och stenar ett tag, men ett rivmärken här och en smäll där gjorde att han för det mesta försökte överleva. Snart nog skapade han energi nog att ta fram sin kniv, och han ställde sig redo att ta strid med vargen.
I ögonvrån kunde han se Tapara strida desperat, och förlora, vilket var väntat. Hon var duktig, men han var bland de bättre krigarna Mico kände. I mänsklig skepnad hade hon ingen chans, och säkerligen var fler påväg hitåt. Han hade inte ens tagit hand om vargen ännu, han skulle inte hinna rädda henne. Hade han ens kunnat, med sina skador.
Sammandrabbningen hände mellan Mico och vargen. Han höll sin dolk och stod redo att kollidera, och med sina käftar öppna kom den flygandes mot honom. Han klev framåt för att möta den, dolken pekande framåt. Hans arm försvann mellan dess käftar och innan den stängde dem vred han på sin hand så dolken pekade uppåt istället för framåt. Käftarna stängdes som en björnfälla, och Mico skrek till, men i sällskap av den väldiga vargens tjut. Vargen föll rakt in i Mico, då den hade rusat rakt mot honom, och de båda slog hårt mot trädet bakom honom. Med armen fast i dess nu stilla käftar, den livlösa varelsen inte mycket mer än ett tidigare livsfarligt täcke, såg sig Mico om för att ta till sig av striden, se vad som pågick.
Hans öron tjöt, han hörde ingenting av det som pågick, och han satt stirrande på ledaren som anföll Tapara. Han ville hjälpa henne, men trots deras rådande situation ville han inte gärna orsaka mannen som önskade honom ont mer smärta, eller ens döds honom. Han förstod varför han avskydde Mico, han förstod varför han ville se honom lida. För en tid sedan hade han ansett honom en nära vän.
Men för alla sina tvivel och känslor i stunden, mindes han även ett löfte till Tapara. Att han själv nog skulle dö hade han accepterat, men han hade lovat henne en chans till ett eget liv, även om tidslinjen inte riktigt klaffade. Han skulle nog aldrig erkänna att han för ett ögonblick här övervägde att ge upp och låta dem båda dö, men han slukade sin självömkan och världen omkring honom blev tydligare. Han höll ut sin friska arm och precis när ett nytt slag skulle skickas mot Tapara, kanske ett dödligt sådant, vad visste han, men oavsett kortade han avståndet mellan honom och bojorna, och hon rycktes iväg mot honom med en väldig fart genom buskar och grenar.
“Flyg iväg, rädda dig själv, jag är inte säker på att han inte kan besegra även en drake. Tack för nöjet att röva bort dig.” Sa han med en låg ton när hon landade bredvid honom och utan att vänta på svar tog han tag i handbojorna och med ett ryck släppte de henne. Han höll dem i sin hand, men verkade inte göra någon större ansträngning efter det. Han var såklart inte i bästa skicket, flera pilar, ännu fler sår, och en arm fast i en vargkäft, men mer än något verkade han inte ha viljan att slåss. Om det var slut på ork, eller om självömkan var tillbaka, så satt han bara där mot trädet med vargen i famnen.
-
Det fanns ett sådant hat som hade börjat bubbla upp i hennes bröstkorg, ett hat mot mänskligheten som fick henne att känna sig så hjälplös men även ett hat mot sig själv som var maktlös i denna situation att göra något. Hon kunde inte ens hjälpa Mico i sitsen de satt i vilket fick henne att vråla ut med hes röst trots trycket mot hennes strupe. Hon hann dock inte göra mer förrän något lite för välbekant ryckte tag i henne och mer slet henne ur mannens hårda grepp. Tacksam över Micos hjälp såg hon upp mot honom men blicken ändrades direkt till en förfäran då hon såg skicket han var i. Mer hann hon dock aldrig göra förrän något otroligt välkomnande började sprida sig genom hennes blodlopp. Eldens styrka spred sig likt en orkan genom hennes kropp och fick henne helt att tappa greppet om sina tankar då ruset var så fruktansvärt drogande. Ett skri lämnade henne och hon hann inte göra mer innan hennes kropp slog sig fri och en gigantisk drake som trängde sin kropp över trädtopparna. Många träd föll i dess väg för dess kraft. Den gula fjällen glänste likt guld i solens strålar men få hann ens få njuta av dess prakt innan hennes huvud direkt slet tag i en mans huvud. Många började springa i skräck men det var ingen som hann tillräckligt förrän hon fått tag i dem genom svans eller klor. Hon var raseri och brutaliten själv där bara skrik omfamnade henne på de plågade män som fortfarande verkade leva. Ledaren verkade dock inte lika rädd utan istället passade på att röra sig fram till henne för att träffa sin yxa rakt i hennes stora bröstkorg. Tyvärr hände det inte mycket mer än att en fjällbit föll ned på marken och hon slog tillbaka honom med sina klor. Han hann ta ett visst skydd och tog bara skada när hans rygg drämdes in i trädet. Det han däremot aldrig hann akta sig för var elden som svepte om honom likt en tornado och utan mer än det föll hans svedbrända kropp till marken, huden smält från hans kropp.
Utan att ens se mot Mico slängde sig kroppen upp i luften och med en rasande fart svepte vingarna upp henne mot skyarna medan ett skri lämnade hennes strupe, ett skri som varnade vad som kunde ske de som kom för nära. Vingarna bar henne allt längre bort från allt som fanns där nere men trots att hennes medvetande inte längre var med henne, bara raseri, ilska och hat, kunde något ändå dras i hennes hjärta. Något slet henne att återvända, att hennes frihet inte längre tillhörde henne trots att allt annat i hennes kropp verkade säga på annat. Den bar henne allt längre bort tills smärtan i bröstet blev tillslut outhärdlig, slet i varje närv att vända om. Det var som om något sköt henne rakt in i hjärtat och fick draken att nu falla handlöst från skyn, var precis att grenar hann slå emot kroppen innan draken rätade på sig och började nu röra sig tillbaka. Medvetandet hos Tapara började sakta ta sig tillbaka för varje vingslag som kom närmare Mico, började förstå varför det gjorde så ont.
Den sista biten förvandlades draken till människa och med en dov duns hamnade kroppen bredvid Micos. Hon såg ned på den skadade kroppen med tårar rinnandes nedför hennes kinder. Tårarna hade så mycket känslor i sig, förtvivlan, smärta, hopplöshet men det som gjorde mest ont var att hon gav bort sin frihet för en person som hon hade lovat sin lojalitet mot, en person som inte kunde besvara det som slet i hennes bröstkorg.
Hon började arbeta snabbt utan att säga något till honom. Hon drog ut de pilar som var mest kritiska, brydde sig inte om att han blödde. De öppna såren lade hon sin fuktiga kind emot, hennes tårar var brännheta men kunde få vilket sår som helst att sluta blöda. Det gjorde otroligt ont men det blev inte allvarligt åtminstone. Hennes tårar kunde inte enkelt fällas och de tog otrolig mängd energi men de var effektiva när de väl verkade.
Hon gjorde denna process med de mest allvarliga såren innan hon satte sig ned bredvid honom, blicken upp mot skyn medan tårarna fortfarande rann nedför hennes kinder. Solen smekte hennes kind i ett försök att torka de envisa tårarna men det verkade inte finnas mycket som kunde lugna henne. Hon hade valt en väg hon absolut inte ville gå, sålt sin frihet för en ren chansning och ett slut som kunde bli hennes undergång. Mico hade visat henne en viss tilltro genom att släppa henne lös men hon minns inte orden han nämnt till henne då allt blivit för mycket på för kort tid. “Jag hatar verkligen denna resa.” Var allt hon fick ur sig med en hasplig röst innan hon tillslut såg mot honom med sina stora gröna ögon. “Mitt väsen hatar den jag blivit.” Det hade varit så mycket strider inombords, ett stark väsen, en drake som ville flyga fritt medan ett hjärta som slagit för honom. Hon hatade det innerligt att det var hennes hjärta som vunnit striden för det var hennes hjärta som skulle leda henne raka vägen till fördärvet.
-
Mico följde henne med blicken, varje steg, och satt lite mer upprätt när han såg henne förvandlas. Han brydde sig inte om något av det andra, men trots allt kändes det lite sorgligt att se mannen smälta från hennes anfall. Han kunde inte klandra henne, och en del av honom var tacksam, men lite sorgsenhet ansåg han att han var berättigad.
När hon var med honom igen tog det på tok för länge för honom att förstå vad hon gjorde, och medans han blev läkt låste sig hans ögon mot hennes. Han satt tyst genom allting, men när hon var väl färdig höjde han en hand och placerade den på hennes axel, hans ögon tacksamma.
“Mitt inre väsen avskyr mig med. Jag kan nog lära dig en del om det också.” Hans röst var munter, som om han försökte skämta om det. Trots att hans sår var läkta, kämpade han med att röra sig, smärtan fortfarande ekande i hans kropp. Men med lite ansträngning klev han upp på fötterna och höll ut båda sina händer för att ta hennes.
“Förlåt för min apati tidigare. Jag sårade dessa människor. Det var svårt att välja mitt, till och med ditt liv framför deras.” Men han hade valt hennes liv. Hennes frihet. Hon hade kunnat flyga iväg, eller dödat honom, och trots att han trodde sig ha förstått henne så förbluffade det honom. Hon var kvar. Hon hjälpte honom.
“Jag gissar att jag inte kan få dig att ta på dig bojorna igen?” Hans röst retsam.
-
Hur kunde han ta detta så pass lätt medan hon själv kände sig som om hon föll i bitar? Hon både beundrade honom men samtidigt kände en viss frustration över hela situationen. Han försökte hålla detta lättsamt medan hon själv bara försökte hålla sig över ytan. Hon var helt slut men hon kände sig inte lika tung och kraftlös som hon kände sig med bojorna på.
När han reste sig upp och sträckte ut sina armar gick hon bara på reflex och satte ut sina men väntade sig mer att handbojorna skulle åka på. Vem ville ha en drake lös bredvid sig efter allt som hänt? Visst enligt henne själv hade hon bevisat allt för honom men hon förväntade sig ändå inte tillit. Hon förväntade sig faktiskt inte mycket känslor från honom alls mer än att han ville utföra sitt uppdrag.
När hon väl insåg att inget åkte på hennes handleder tittade hon förvånat upp men insåg vad hans gest verkligen menat och tog tacksamt tag om hans händer för att resa sig upp, kunde inte låta bli att hålla kvar hans i sina någon sekund extra innan hon tillslut släppte taget. “Kan jag undvika dem så kommer jag alltid välja det valet.” Hon försökte tränga fram ett litet krystat leende men såg sedan längtande upp mot himlen som nu konstant kallade på henne, lockade henne att få känna vindens smekning under sina vingar. ” men jag antar att dem behöver åka på när vi närmar oss?” Hon var verkligen tacksam att han inte försökte tvinga på henne dem nu, att hon fick känna lite mer som sig själv en stund till. “Frågan är bara vad vi gör nu?” Hon såg sig omkring på den halvförstörda skogen där ett träd glödde fortfarande efter hennes eld. Som tur hade inte mer eldats upp i skogen. Hästarna hade sedan länge gett sig av så packning och hennes rustning skulle hon troligen inte få se igen.
“Hur mår du nu förresten?” Hon vände blicken tillbaka till honom och studerade hans kropp med en viss oro i blicken. Han måste ha fruktansvärt ont så hennes tårar inte läkte såren helt, mer förslöt.
“Vi har inga hästar och vi skulle verkligen behöva ta oss till en by så du kan då hjälp. ” Hon visste att han skulle protestera men vad för val hade de egentligen och området visste nu redan om att en drake existerade i närheten.
Utan förvarning förvandlade hon sig lika snabbt igen men lade sig ner mot marken med huvudet framför hans fötter medan blicken varsamt studerade honom. Hon hade svårt att hålla sitt medvetande vid schack i sin rätta skepnad men än kunde inte draken i henne ta över helt. Hon väntade på honom, att han skulle hoppa upp så hon kunde visa honom en värld han troligen bara kunnat drömma om. Att rida en drake var inget som många fick göra, det var otroligt få gånger någon fått suttit på hennes rygg.
Bara hennes huvud var lika stort som hom två Mico medan vingarna sträckte sig från ände till ände som två stora hus. Hennes smargdgröna ögon fanns fortfarande där men inget annat antydde på att detta kunde vara Tapara.
-
Mico lät henne prata och mest bara stod och lyssnade. Hon kämpade tydligt med många tankar, och ville nog få ur sig det mesta ur systemet. Snart nog förvandlades hon igen till sin sanna skepnad, och han tog ett kliv bakåt för att få bättre sikt över hennes helhet. Han hade sett henne tidigare under striden, men det här var första gången han studerade henne ordentligt.
“Mitt uppdrag är att leverera dig till min arbetsgivare, handbojorna är inte del av avtalet. De var mer ett förslag om jag önskade överleva resan tillbaka.” Han klev sedan upp till hennes huvud och placerade en hand på hennes näsrygg, för att sedan se henne i ett av ögonen. Hans beröring var öm, hans blick avslappnad.
“Mina skador går att överleva, jag känner igen smärtan, även om din magi har lindrat den väldigt. Vi bör inte flyga mer än nödvändigt, om överhuvudtaget.” Han förde en hand längst ovansidan på hennes huvud, så långt upp som han nådde, och strök henne under ögat med sin andra hand.
“Du kommer jagas. Än så länge kanske du inte blir mer än ett rykte, men desto fler som vi riskerar ser dig, desto större blir sannolikheten att någon riktigt farligt får reda på dig, och är den personen smart nog kan den ta reda på hur du ser ut i mänsklig skepnad likaså.” Trots det han sa, klättrade han tillslut upp på hennes huvud, med några stönande läten på grund av smärtan.
“Beslutet är ditt, men som monsterjägare vill jag avråda. Jag kommer överleva, det kommer bara ta längre tid för oss att ta oss fram, men vad är det för skada i det.” Han lät lite munter, men trots orden ville han inte räkna med att övertyga henne, och höll ändå fast i fall hon beslutade sig för att flyga. Han visste inte ens om hon kunde prata i den här skepnaden.
-
Jo det kanske inte fanns i avtalet men hon gissade på att hans arbetsgivare inte heller hade väntat sig att hon skulle komma utan, han skulle heller inte vara lika villig att betala för en leverans som kunde döda honom på tre röda sekunder. Hennes ända uppdrag var att se till så Mico fick sin betalning så han kunde hjälpa henne komma undan allt i slutändan! När hans hand ömt lades mot hennes nosrygg höjde hon sitt huvud otroligt försiktigt för att möta hans hand, visa att hon inte tänker göra något utan välkomnade hans rörelse. Hon höll sig stilla och lät rörelserna vara till ett minimum för att inte riskera att skada honom. Dock när han nämnde om livsfarliga jägare som fnös hon bara och lät sin nos buffa lätt mot honom för att gestikulera att hon redan stod framför den personen. I dagens läge fanns nog ingen farligare för henne än Mico, han hade bara inte insett just varför.
När han väl klättrat upp på hennes rygg så började hon sakta resa på sig men sneglade hela tiden så han inte skulle ramla av. Att rida en drake var inte rakt av samma som att rida en häst. Hennes vingar sträcktes sakta ut innan hon tog ett hopp upp emot skyn och började därefter röra vingarna. Det var inte lika kraftfullt som förra gången hon flög uppåt men det var en rätt stor lutning. Hon steg högt emot skyn så att inta lika många kunde se och reagera som om hon svävat över trädtopparna, här uppe kunde hon nästan tas för en stor fågel, ja nästan. Hon steg dock inte över molnen, rädd att det skulle bli för kallt för Mico. Vinden var kyligare men slet inte för mycket i kläderna där hon nu mer seglade över skyn, allt där under dem såg ut att vara i miniatyr. Även om hon hela tiden höll koll på Mico letade hon samtidigt efter en by som verkade tillräckligt stor för att kunna ha en helare men höll riktningen som de skulle färdas på. Det tog nog inte mer än 30 minuter innan hon hittade det som eftersöktes och började sakta att röra sig nedåt, siktade på en äng så de kunde landa lite mjukare. Fick hon chansen någon gång senare skulle Mico få åka på en betydligt häftigare tur men då han var skadad vågade hon verkligen inte göra något.
Hon kunde se att några få människor hade uppfattat hennes närhet och hade direkt flytt in till deras hus, ingen hade åtminstone vågat följa efter när hon väl landade på ängen och förvandlade sig tillbaka till människa. Lät tyvärr Mico falla ca en meter till marken när hennes kropp väl försvann helt under honom. Hon kunde inte riskera att vara för länge i sin skepnad på marknivå.
“Det borde finnas en helare här som vi kan uppsöka. Dem få som såg mig i byn kunde knappt tro sina ögon och flydde in i sina hus. Då draken bara plötsligt försvann så kommer de troligen tro att de sätt fel eller druckit för mycket.” Hon trängde fram ett litet leende och ville egentligen bära honom den sista biten fram då det var säkert ca 1-2 km till byn. Tyvärr skulle nog inte Mico godkänna det utan lät honom ta täten och bestämma takten. “De har säkert hästar att sälja. Har dem bara en så kan vi dela.” Hade varit ytterst obekvämt men vem var hon att klaga?
” ska du verkligen inte ens sätta på handbojorna när vi väl är framme?” Frågan hade gnagt lite i hennes bakhuvud under flygturen, svaret ville hon kanske inte riktigt veta för det skulle ge henne mer information än hon kanske önskade veta för stunden. Hela denna händelse hade gett henne en otrolig insikt i sitt eget hjärta. Hon skulle följa Mico så länge som han tillät.
-
Hon var svårtolkad, men han kunde inte annat än släppa ut ett roat läte när hon stötte till honom efter kommentaren om monsterjägare. Bra poäng, men också lite vårdslöst. Mico ville ha henne levande, många andra vill se drakarna dö ut. Men han skulle inte bråka om det.
När de tog till skyn höll han hårt om henne. Han hade varit i luften förut, men aldrig av egen fri vilja. Senast var han buren av en harpya, och det var inte en sällskapsflygning. Han var självklart rädd, ingen sund person hade varit annat, men samtidigt litade han på henne. Föll han så var det inte av hennes avsikt, hade hon velat se honom död hade det hänt för länge sedan, och han fann ro i det.
När de landat och han slog i marken från omvandlingen låg han stönandes en kort stund, innan han kämpade sig upp på benen igen, och vände sig till henne.
“Underskatta inte byfolks önskan efter äventyr och värdet av en bra historia på marknaden.” Sade han lugnt, lite road, väl bekant med hur mycket byfolk älskade sagor och myter. Han började gå i riktningen mot byn och såg till att hålla takt med Tapara.
“Tack. För allting. Jag står i din skuld.” Han sträckte ut en hand och höll den på hennes axel.
“Enda anledningen jag skulle sätta dig i bojor igen, skulle vara för att skydda min arbetsgivare tills jag har fått mitt. Och för att det skulle vara dårskap för dig att bli drake i Kaelred.” Han skakade på huvudet.
“Vi har ont om mynt. Utan hästarna och vår packning behöver vi stå oss med det jag bär. Finns rätt sorts handlare i byn kommer jag kunna ge oss hästar, mot lite byteshandel, men då är jag optimistisk.” Han tog tillbaka sin hand och stirrade rakt fram medans de gick.
“Jag har en fråga. Är du densamma som drake som du är när du är människa? Det finns många historier om skepnadsbytare som förlorar sig själva i sin tagna kropp, eller förlorar sig i sin födda.”
-
Varför skulle han alltid ha en poäng i allt han sade? En otroligt irriterande egenskap men samtidigt väldigt nyttig. Han nämnde om bybor och hur de kan bete sig, visst han målade ofta upp den sämsta situationen som kanske inte hade störtst sannolikhet att hända men han var just det, alltid förberedd på det sämsta och detta måste vara just en av de styrkor hos honom. Därav han kunde ge sig in i en strid mot en levande drake och överleva.
“Det låter som att vi kommer behöva ta fula medel? Eller är det en gräns för dig?” Hon var lite nyfiken hur långt han var villig att gå för detta uppdrag. Han verkade inte ha en tidspress, ironiska var att hon på något sätt kände tidspress istället. Hon ville fram så fort som möjligt för att sedan kunna bli fri så fort som möjligt. Denna resa satte henne hela tiden i något mellanläge, men hon gillade tyvärr resesällskapet på vägen. Irriterande besservisser men så otroligt fascinerande. Han hade en charm runt sig som gjorde att hon alltid hade svårt att slita sig. Ännu mer ironiskt var att hon inte ens sett hans ansikte! Det var verkligen officiellt. Hon hade tappat vettet totalt!
När hans fråga om henne kom upp ryckte hon förvånat till och såg lite besvärat framåt. Hon övervägde sina ord noga för sanningen kanske inte var lika trevlig. “Jag kommer alltid vara jag, det som sker när jag är drake är att mina känslor intensifieras och har lättare att ta över och styra. Instinkterna blir även starkare. Så är jag lugn kommer jag ha lättare att styra, förvandlas jag med starka känslor i mig kommer dem att styra.” Så den underliggande meningen var alltså, jo hon kan gå berserk och göra saker hon senare kunde ångra.
“Lite det som hände när du släppte mig fri första gången. Jag minns inte alltför mycket vad som egentligen hände. Mitt sinne blev lamslaget av alla känslor som kom fram.” Hon sneglade mot honom lite försiktigt, att försöka läsa honom hade hon gett upp sedan länge på men ibland kunde hans kroppspråk avslöja honom lite.
De började sakta närma sig byn som verkade ha större uppståndelse nu än väntat. Vissa män hade börjat springa runt med högafflar och pilbågar vilket fick Tapara att förstå vad allt handlade om. Hon började direkt jogga mot dem med armarna viftandes i skyn. “Vänta, vänta!” Ropade hon så högt hon bara kunde. Lyckades få några män att reagera. ” jag ber så otroligt mycket om ursäkt! Allt är mitt fel!” En av männen gick förvirrat fram till henne. “Vad pratar du om? En drake flög precis förbi!” Mannen var ett huvud längre, smal med sega muskler där under. Han var lite undernärd och kläderna rätt slitna. ” nej nej! Det var ingen drake. Jag tränade på min illusionsmagi! Jag är en student som reser för att träna på min magi.” Mannen tittade otroligt skeptiskt mot henne men hon tog ett steg bakåt och höll sin ena hand framför sig. Hon lät eld spruta ut från hennes mun på sin hand och mannen hoppade vettskrämd tillbaka. “Se. Elden är också en illusion. Jag trodde jag var ensam och att ingen kunde se! Jag ber så hemskt mycket om ursäkt!” Mannen stod och övervägde att fly eller strida men en dam kom framåt mot dem och lade en hand på hans axel. “En magiker var det länge vi sett! Vi är ärade att du är på besök. William, förklara för de andra vad som skett!” Damen var gråhårig och kortare än Tapara. Hon hade hjälp av en käpp och håret var bakåtflätad. Hon hade drag som intygade art hon troligen varit väldigt vacker en gång i tiden om inte åren tagit det ifrån henne. Hon bar dock lika slitna kläder som dem andra. ” följ med här ska du få lite vila! Jag kan bjuda på mat om du kan bjuda på lite historier.” Hon gestikulerade mot ett äldre hus men såg sen mannen lite längre bort bakom Tapara. “Min vän och jag blev anfallna på vägen. Han offrade sig själv för att rädda mig. Jag skulle behöva hjälp av en helare.” Förklarade hon snabbt och såg bak mot Mico. Den gamla tanten nickade bara förstående och även om blicken hade en viss oro i sig behöll hon ändå lugnet. “Vi får byta ut mat mot medicin då.” Hon log varmt och började röra sig med stappliga ben mot huset. Tapara kom upp vid hennes sida och erbjöd tyst sin arm som stöd vilket tanten tacksamt tog emot. De andra männen i byn verkade inte helt lugna ned sig. Istället stirrade de skeptiskt mot henne och höll sitt avstånd. Det var på grund av tanten som de faktiskt inte anföll.
-
“Vi stjäl ingenting från eller bedrar ägo från de som har det sämre ställt än oss, vilket är de flesta.” Trots deras rådande situation, njöt de båda i stort av privilegium. Mico kunde med rätt köpare sälja något av hans artefakt och hade kunnat återvända hit och köpa byn. Tapara … var en drake. Det hon ville ha från nästan vem som helst, skulle hon kunna få. Han sa såklart inte dessa saker, men tonen kanske spelade lite på det.
“Intressant. Du i alla dina känslors storm skonade mitt liv, till och med återvände. Hur borde jag tolka det?” Sade han lite muntert och låste sin blick mot hennes. Då stötte de på paniken bland folket, och Mico klev åt sidan när Tapara tog kommando och började prata med dem. Under tiden det pågick såg Mico sig omkring. De kanske trodde på Tapara, det verkade så, men det gjorde dem inte glada att Mico stod i bakgrunden med masken på, och helt ärligt en utstyrsel som skrek våld och mörker.
Medans de följde damen, Mico några steg bakom henne och Tapara, kunde han se hur de även stirrade på henne. Kanske inte alla trodde henne ändå, eller så höll de starka åsikter om magiker också. Tapara verkade bekväm däremot, men Mico var aldrig mer än en olämplig beröring bort från att ta till strid, dumt som han förstod att det var. Annat än damen var de inte bland vänner.
Mico höll sig tyst däremot, lät Tapara hantera allting. Kunde de hjälpa hans skador, skulle det ta dem långt, och då ville han verkligen inte göra någonting som ens det minsta störde den rådande situationen som lyste i deras favör, även om knappt. Så han var tyst, medgörlig, och i bakgrunden.
-
De visste båda vart hon nu stod, vad hon kände men han skulle inte få det sagt. Skulle det sägas högt var allt spikat och framför deras fötter, hon ville inte hamna där. Det fanns inget för henne att hämta där och han behövde inte få den makten utsagd. Det räckte att han hade sina aningar, var illa nog. Hon var glad att han inte hann trycka på mer om den saken innan allt annat skedde. Tanten verkade stå rätt högt upp i byn men inte så konstigt om hon var en helare. Självklart var inte alla män övertygade eller så var de fortfarande rädd för henne men de verkade åtminstone inte anfalla vilket räckte för henne. Tydligen fick de inte sno något enligt Mico vilket var synd på ett sätt men samtidigt så hade han så klart rätt. De levde bättre än dessa människor så att stjäla från dem var moraliskt fel.
De alla tre klev in i det lilla huset som ägde bara några slitna möbler, ett minimalt kök och en säng i ena hörnet. Hon ägde förvånansvärt lite saker för att vara en helare.
“Din skadade vän gör sig inte lätt vänner märker jag. En mask är aldrig ett tecken på öppenhet.” Hon blickade tillbaka mot Mico men gestikulerade att han kunde sätta sig på stolen vid bordet medan hon rörde sig mot ett skåp för att plocka fram lite salvor. Tapara passade dock på att ta tal för en sådan chans skulle hon inte få igen.
” han är snällare än ett lamm egentligen men hans ansikte skrämmer barn på nätterna under masken. Han var med om en olycka som barn och blev sig aldrig lik igen.” Hon sneglade mot Mico och flinade retsamt. Hon hade känt sig rätt tung i själen så det var lite roligt att få jävlas med honom nu när ingen riktigt kunde stoppa henne. ” Så vi ber om ursäkt att han inte tar av den. Han skäms så mycket.” Hon tog några steg runt i rummet medan hon följde kvinnan med blicken. Hon hade nu satt sig på en stol bredvid Mico och lagt fram massor av saker på bordet bredvid. Hon var väldigt rak på sak och började direkt dra i hans tröja för att komma åt dem värsta såren medan hon studerade dem.
” Du har tur att din vän är en drake, du hade annars förblödit för länge sedan!” Tapara höll på att tappa hakan åt tantens kommentar då hon inte förväntat sig bli igenomskådad så fort. Tanten lyfte dock inte blicken från såren utan började nu smeta på olika salvor. Hon var bestämd med en viss varsamhet när hon arbetade, väldigt noggrann.
“Om ni vet vad jag är, varför hjälper du oss?” Tapara gick upp bakom tanten som inte ens verkade orolig att en drake stod bakom henne.
“Dina charader roade mig och gjorde det tydligt att du inte ville något ont. Då hade du redan anfallet.” Förklarade hon enkelt och sneglade nu bakåt med ett självsäkert leende, hon påminde en del om Mico.
“Jo du har inte fel men ändå. Jag trodde människor fruktade drakar. ” mumlade hon tyst och gick bort till ett av fönstren för att se en del stå utanför och prata, sneglade då och då mot detta huset. De var inte alls nöjda men de verkade inte planera något i alla fall.
“Drakar är mer en myt. Vi fruktar det men svårt att riktigt greppa, speciellt då jag såg en nätt kvinna komma springandes. ” tantens ord fick Tapara att utbryta i skratt. Det var som om det länge legat under ytan och väntat på en chans att få komma fram, för hon kunde inte hejda det och skrattade så pass mycket att hon vek sig. ” jag behövde verkligen det där.” Sade hon mellan andetagen då hon nu var andfådd efter allt skrattande. Tanten satt under tiden med fokuset på Mico men log hela tiden brett när hon hörde Taparas skratt.
“Efter allt skit så var det skönt att få skratta.” Tapara sträckte på sig och gick fram till dem båda. Hon verkade snart vara klar med att lägga om hans sår. “Är han orsaken till det? ” tanten drog åt ett av bandagen extra hårt innan hon sedan reste sig upp.
“Vi tackar så mycket för dig hjälp. Vad önskar du i betalning? ” Tapara ignorerade helt tantens fråga för det verkade inte som om det gick att ljuga för henne.
-
Mico studerade de två medans de pratade och var road av utbytet mellan dem. För det mesta protesterade han inte, utan rörde sig enligt helarens begäran. Stundvis gjorde det ont, men det lät han inte höras. Däremot när helaren kallade henne för en drake, då kunde han inte låta bli att skratta till, även om det var ett kort ett. Annars satt han mest tyst, då han tyckte det var intressant att se Tapara navigera samtalet. Mot slutet däremot kom en fråga som Tapara helt klart tyckte var obekväm, däremot inte Mico.
“Ja, det är han,” Började han och försiktigt berörde han skadorna hon hade hjälpt honom med. “Hon är i en svår sits, och jag saknar den sociala förmågan att lindra hennes upplevelse.” Förklarade han enkelt. Han reste sig efter helaren och böjde sitt huvud tacksamt.
“Tack för din hjälp. Mitt namn är Micolas, jag brukade tjäna det Grå Gillet som jägare. Skulle du behöva min hjälp, bränn den här. Det kan dröja innan jag kommer, men jag kommer.” Han tog fram ur en påse vad som såg ut som en vanlig sten, lika tråkig som en gråsten, som rymdes i handen på honom. Han räckte den till henne försiktigt, höll den i sin hand med handflatan öppen så att hon kunde se den noga.
-
Tror ingen av de båda kvinnorna var beredda på ärligheten hos Mico men Tapara skakade bara enkelt på huvudet och lade armarna i kors. ” minst sagt. Tror denna man fått mig galen två eller tre gånger redan. Börjar tappa räkningen. Ända trösten är att åtminstone är det inte bara jag som blir skadad!” Hon sneglade mot Mico och flinade medan tanten studerade dem båda, kunde nog inte riktigt greppa deras relation men insåg att om Tapara var här trots att hon var en drake kan inte allt vara helt ofrivilligt.
När Mico tog pratade och tog fram sin sten kunde man se hur stora och nyfikna Taparas ögon blev. ” Du har släpat mig igenom helvetet och tillbaka och när en söt dam plåstra om dig lite får hon en sten? Jag får nöja mig med vad? En klapp på axeln?” Hennes röst var oerhört retsamt och hon visste att Mico redan betalat dyrt för denna resa på flera sätt men han hade faktiskt aldrig givit henne något. Han hade betalat för hennes felsteg men det hade faktiskt varit lite hans fel också. ” Börjar förstå vad för smak du har i alla fall!” Hon studerade stenen i tantens hand som tillslut gick och lade den i sitt skåp. “Jag har en känsla av att när den används är det bara när något riktigt tråkigt hänt ” suckade hon tungt men verkade inte motsträva gåvan. De alla förstod nog att något sådant kan vara användbart. Han gick bredvid en levande drake och verkade leva, speciellt då han på något sätt förde henne genom dåliga saker. Antingen var han otroligt charmig eller skicklig.
“Jag hade erbjudit er mat eller en säng att sova men jag tror tyvärr ni behöver ge er av så fort som möjligt. Ingen kommer skada er här för stunden men tiden kan tyvärr ändra det.” Hon gick fram till Tapara och tog tag om hennes hand. ” jag önskar dig all lycka. Du verkar ha ett gott hjärta. Jag hoppas bara Mico inser det.” Hon sneglade mot mannen innan hon sakta släppte taget och gick för att sätta sig ned igen, verkade rätt trött efter allt arbete. Tapara sade dock inget utan nickade tackandes innan hon började röra sig mot dörren. Mico visste mycket väl vad som fanns i hennes hjärta, det skulle ändå inte ändra något.
” tack för all din hjälp. Jag kommer inte glömma det.” Var dem orden hon sade innan stegen ledde ut genom dörren. Hon mötte inte männens blickar men höll ett vänligt leende på sina läppar för att inte verka otrevlig. ” nu får du leda vägen hur du vill göra. Jag har slut på idéer.”
-
“När våra öden inte är sammanflätade av ett blodigt kontrakt ser jag till att du också får en sten av mig.” Han placerade en hand på hennes axel, hans tonläge retsamt, innan han vände sig till helaren igen.
“Man säger oftast att dagen du behöver en monsterjägare är den värsta dagen i ditt liv. Åtminstone när det är vi markfolk som behöver en. Men skulle du kalla på hjälp för vinnings skull kommer det endast glädja mig. Jag föredrar de uppdragen.” Han klev upp till helaren och gav henne en öm omfamning, första kramen han gett på säkert flera år. Dels ville han visa tacksamhet, men han hoppades även reta Tapara lite, baserat på hennes tidigare kommentar om hans smak. Han gav henne sedan en bugning, innan även han lämnade hemmet hennes och klev upp intill Tapara.
“Vi börjar helt enkelt gå. Vi utmanar inte ödet här något mer. Vi är nog inte mer än två dagar på sin höjd från närmsta staden, där bör vi kunna få tag på hästar och sedan är det sista sträckan till Kaelred. Där får jag mitt och sedan ger vi dig ditt. Vi kommer kunna överleva på bär och flodvatten under tiden.”
-
Att få en sten efteråt var väldigt hoppfullt men det skulle även innebära att de slutligen skulle skiljas åt efter att allt var klart. Även om hon visste att det skulle ske verkade hoppet vara det sista som lämnade henne. Att få följa med på hans äventyr och lära sig mer om världen var något hon nu suktade efter. Hon skulle inte längre hålla sig lika gömd som tidigare, frågan var om hon skulle släppa lös sig själv på världen. Visa att drakar inte var bara en myt.
När han gick fram och kramade kvinnan så högg det till djupt inne i magen men hon själv lät blicken vandra omkring eller se ut genom fönstret som om vädret var betydligt mycket intressantare. Hon hade inte sett Mico krama någon och även om det var en välkommen gest när han lade sin hand på hennes axel så hade den aldrig varit i närheten av en kram. Konstigt var det dock inte för i slutändan var hon för stunden en fånge även om deras relation var mer öppentolkad nu efter allt som skett.
När de väl började röra sig mot skogen lyssnade hon på hans ord men en stor suck lämnade hennes läppar när hon hörde vad han sade. “Jag är en gigantisk drake som måste gå genom skogen och äta bär. Mina förfäder måste gråta.” Tonen var väldigt skämtsam och hon log stort fast blicken var fäst framåt. Självklart klagade hon lite men hon infann sig ändå i situationen. Det hade varit så mycket lättare att bara flyga, då hade de varit framme på samma dag och även om hon ville fram fort började hon njuta mer och mer av resan med Mico. Speciellt då hon började inse att det faktiskt kommer ta slut.
“Det ända jag i så fall önskar är att hitta en sjö så jag kan få bada. Sen kan du få släpa runt mig vart du vill!” Jo att få bli ren låg nog väldigt högt upp på hennes önskelista just nu. Hon var skitig och sliten allmän, speciellt efter att ha förvandlat sig. Det tog oerhört på krafterna. Det skulle dock inte Mico få veta.
Vägen de gick på var rätt smal med träden tätt intill. Var rätt mysigt, speciellt då solen lyste igenom och höll dem varma. ” Så du delar ut stenar lite kors och tvärs alltså? Borde jag förvänta mig att du kan försvinna när som?” Hon sneglade på honom med den där retsamma blicken och puttade till lätt i hans sida med sin arm. ” krama tanter verkar också vara en favorit. Är det belöningen när du väl lämnat över mig? Ett harem med tanter?”
You must be logged in to reply to this topic.